Arthur Conan Doyle

A brixtoni rejtély

Szerkesztő:

Varsányi Gergely

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: Pályázatfigyelés Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Hajmáskér, 2021

ISBN: 978-615-81929-1-0

Greenlight Könyvek

www.greenlightpalyazatok.hu

ELSŐ RÉSZ
(John H. Watson orvos visszaemlékezései, mindjárt az után,
hogy az indiai hadseregből kiléptem.)

ELSŐ FEJEZET
M. Sherlock Holmes

Az orvosi diplomát 1878-ban szereztem meg a londoni egyetemen s onnan mindjárt tovább mentem Netleybe, hogy elvégezzem a hadsereg sebészei számára fölállitott külön kurzust is. Tulesvén ezen a vizsgálatokon is, besoroztak segédorvosnak a northumberlandi ötödik vadászezredhez. Ezredem Indiában volt akkor s még mielőtt oda utaztam, kitört az afgán-háboru. Mikor Bombayben partra szálltam, az ezred már átvonult a hegyszorosokon s messze bent járt az ellenség területén. Mindamellett, több tiszttársammal, akik szintén Angliából jöttek, utána mentem és rá is akadtam Kandaharban, ahova épkézláb érkeztem.

Ez a háború sok kitüntetést és szerencsét hozott számos bajtársaimnak, engem azonban szerencsétlenné, sőt nyomorékká tett. Mindjárt kezdetben beosztottak a berkshirei gyalogezredhez, amelynek szolgálatában részt vettem a maiwandi végzetes csatában. Golyót kaptam a váltamba s a vállperecem kettétörött. Bizonyosan a gyilkos ghaziak kezébe kerültem volna, ha ott nincs Murray, az ordináncom, aki rákötözött egy podgyászos lóra s ugy hurcoltak vissza a brit előőrsökhöz.

Szörnyen odavoltam. A sebem rettenetesen fájt, a vérvesztés és a sok nélkülözés végkép elgyöngitett s ugyszólván a végét jártam, mikor a többi sebesültekkel együtt a peshawari katonai kórházba szállitottak. Itt lassankint talpra álltam s már sétálgattam is egy-egy negyedórát az udvaron, mikor megkaptam az indiai vérhast, amely valósággal átka a mi gyarmatainknak. Hónapokig libegtem élet és halál közt s mikor végre mégis legyürtem a szörnyü betegséget, oly kimerült és erőtlen voltam, hogy az orvosi tanács közvetlen életveszedelmet látott abban, ha még tovább is e gyilkos klima alatt maradok. Haladék nélkül tovább küldtek hát, fölszállitottak, - ugy van: - fölszállitottak, mert a magam erejéből még mozdulni sem birtam - az Orontes hajóra s egy hónappal később Portsmouthban voltam. Ekkorra már megerősödtem ugyan annyira, hogy a magam lábán tudtam járni, de az egészségem menthetetlenül odavolt.

Ám az atyailag gondoskodó kormány kilenc hónapi teljes szabadságot adott s megtoldta ezt a jóságát tizenkettedfél shilling zsolddal.

Szabad voltam hát, „mint a levegő”... mert nem volt semmiféle rokonom s ezen a nagy szabadságon csak az ejtett némi csorbát, hogy a napi tizenkettedfél shillingből nem igen legénykedhettem. - Mindamellett, természetesen, egyenesen Londonba mentem, ebbe a nagy Bábelbe, amely a henyék és dologtalanok Mekkája.

Egy darabig fogadóban laktam a Strandon; az életem meglehetősen örömtelen, sőt határozottan unalmas volt s ráadásul még sokkal többet is költöttem, mint amennyit a kormánytól kaptam. Szerencsére megvolt az a zsold, amit nem költhettem el Indiában, mig a csatatéren voltam és betegen feküdtem: de, mikor már erősen fogyni kezdett, komolyan gondolkodóba estem, hogy mit tegyek.

Csak két választásom lehetett, vagy ott kell hagynom Londont és falura mennem, ahol olcsóbb az élet, vagy pedig egészen meg kell változtatnom az életmódomat, kiköltözködni a fogadóból és hónapos szobában vagy butorozott lakásban lakni.

Ugyanaz napon, mikor megállapitottam ezt az elcsüggesztő alternativát, egész véletlenül találkoztam a fiatal Stamforddal, aki tanulótársam volt klinikán.

Ez a Stamford soha sem volt ugyan „jó barátom”, de mégis most, hogy oly hosszu egyedüllét után végre egyszer ismerőssel is találkoztam, szinte ujongva üdvözöltem, s viszonzásul, ugy látszott, ő is örül a találkozásnak. Széles jó kedvemben mindjárt meghivtam, hogy jőjjön velem villásreggelire Holbornba.

Pár perc mulva már egymás mellett ültünk a robogó kocsiban s ekkor Stamford, miután tetőtől talpig jól megnézett, álmélkodó megdöbbenéssel kérdezte:

- Ugyan mi történt önnel, édes Watson?... Oly sovány, mint a keszeg s oly fekete, mint a szerecsen!

Röviden elmondom kalandjaimat s körülbelül ép akkor végeztem velük, mikor kiértünk Holbornba.

- Szegény öregem! - csóválta a fejét Stamford. - S mi a szándéka mostan?

- Egyelőre lakást keresek, - feleltem. - Annak a nagy társadalmi problémának a megoldásán fáradozom, hogy lehet-e kapni olcsó pénzért kényelmes lakást.

- Különös, - jegyezte meg Stamford, hogy ma már ön a második, akitől ezt a furcsa kivánságot hallom.

- S ki volt az első? - kérdeztem kiváncsian.

- Egy kémikus, aki a kórház laboratóriumában dolgozik. Azon bosszankodott ma reggel, hogy nem talál senkit, aki együtt menne vele lakni... Mert talált ugyan lakást, mely szép is, jó is, de neki egyedül tulságosan nagy és drága.

- Na ez derék! - kiáltottam föl örvendve. - Ha csak társ kell neki, aki megossza vele a lakást és a költségeket, - itt vagyok én! Jobb is szeretnék társaságban lakni, mint egyedül.

Stamford kissé furcsán nézett rám s letette a poharat, melyből épen inni akart.

- Ön nem ismeri Sherlock Holmest, - mondta vontatva - különben talán nem igen kivánkoznék, hogy állandóan együtt lakjék vele.

- Micsoda?... Talán valami hibája van?

- Oh, azt nem mondhatnám!... Csak furcsa az eszejárása... valósággal lelkesedik egynémely bizarr iránt. De, a mennyire ismerem, egyébként igen derék és tisztességes ember.

- Orvos, ugy-e? - kérdeztem.

- Nem... Sőt azt se tudom voltaképen, hogy micsoda. De, amennyire tudom, nem hallgatta rendszeresen a kurzusokat. Kénye-kedve szerint tanulmányozta hol ezt, hol azt s egész csomó... hogy is mondjam?... olyan szükségtelen ismeretet gyüjtött, aminek a gyakorló orvos semmi hasznát sem veszi, de amelylyel ugyancsak sarokba szorithatná professzorait.

- Sohasem kérdezte tőle, hogy mi célból tanulja mindezt?

- Nem én; mert Sherlock Holmes nem az az ember, akit faggatni lehetne, ámbár tud közlékeny is lenni, ha kedve jön rá.

- Szeretnék találkozni vele, - mondtam Stamfordnak. - Ha már rászántam magamat, hogy másodmagammal lakom, szeretnék ilyen csöndes természetü, tudománykedvelő emberrel lakni. Még nagyon ideges vagyok, s gyülölöm a zajt, az izgalmakat. Elég részem volt bennük Afganisztánban. Most nyugalmas életre, pihenésre vágyom... Hogy találkozhatnám az ön barátjával?

- Bizonyosan ott lesz a laboratóriumban, - felelte Stamford. - Mert furcsa ember ám nagyon! Néha két-három hétig feléje se néz a laboratóriumnak, máskor meg kora reggeltől késő éjszakáig dolgozik. Most épen munkás kedvében van... Ha kivánja, villásreggeli után arra hajtatunk.

- Minden esetre, - feleltem, s erre mindjárt más egyébről kezdtünk beszélgetni.

Villás-reggeli után, miközben Holbornból a kórház felé kocsikáztunk, Stamford még elmondott egyet-mást erről az ismeretlen urról, akit lakótársamnak akartam választani.

- De engem aztán ne szidjon ám, - mondta mentegetődzve, - ha majd nem fér össze vele! Mert én csak futólag ismerem: annyiban, hogy nehányszor találkoztunk a laboratóriumban. Ön kivánja, hogy megismertessem vele: engem tehát ne tegyen felelőssé semmiért.

- Ha nem férünk össze, - feleltem könnyedén, - majd szétválunk megint. De nekem ugy rémlik, Stamford, - folytattam és merően a szemébe néztem - hogy önnek van valami oka, amiért már előre is mossa a kezeit... Talán szörnyen furcsa annak az urnak a természete?...

- Nem könnyü beszélni arról, amivel maga sincs tisztában az ember, - felelte Stamford nevetve. - Holmes egy kissé nagyon is... hidegvérü s mégis szenvedélyes tudós. Azt hiszem, nyugodt lélekkel beadna legjobb barátjának is valami kotyvalékot, - nem gonoszságból, nem! - hanem azért, hogy megfigyelje a kotyvalék hatását a szervezetre. De viszont meg vagyok győződve, ő maga is ép oly nyugodtan bevenné, csakhogy megfigyelhesse a hatást... Szóval: igazán rajong a pozitiv, gyakorlati tudományokért s mindig tapasztalati eredményekre törekszik.

- Ebben igaza van.

- Lehet, de a tulzás itt is veszedelmes... vagy legalább is furcsa. Mikor például a boncoló teremben bottal veri a hullát, ez mindenesetre kissé... megdöbbentő.

- A hullákat botozza?!

- Ugy van, még pedig azért, hogy lássa, mily zuzódásokat lehet ejteni a hullákon, a halál után. Ezt a magam szemével láttam.

- De hisz az imént azt mondta, hogy a barátja nem orvos!

- Most is azt mondom. A jó isten tudja, hogy voltaképen mit is tanul!... De már itt vagyunk, itéljen róla ön maga!

A kocsi megállt a kórház mellékajtaja előtt. Itt már magam is otthon voltam, Stamford nélkül is tudtam a járást a khémiai laboratóriumba. Átmentünk a lépcsőházon, az udvaron, aztán föl az első emeletre s a folyosó végén volt az ajtó.

A laboratórium alacsony terem volt s a falak mentén, a polcokon, tömérdek üveg és doboz szorongott egymás mellett. Széles, alacsony asztalok álltak benne össze-vissza, megrakva lombikokkal, görebekkel s mindeniken ott állt a kis Bunsen-lámpás, mely kék lángocskával égett.

A teremben csak egyetlen egy ember volt, aki a távolabbi asztalok egyike előtt ült és a munkája fölé hajolva dolgozott. Lépteink zajára megfordult, hirtelen fölugrott és örvendve kiáltott föl:

- Megtaláltam!... Megtaláltam!

Egyenesen Stamfordhoz szaladt, kezében a lombik s igy folytatta:

- Megtaláltam a reagens szert, amelyet csakis a haemoglobin csap le és semmi más!

Ha aranybányát födözött volna föl, akkor se örülhetett volna jobban, mint ennek a reagensnek.

Stamford bemutatott bennünket egymásnak:

- Dr. Watson... mr Sherlock Holmes.

- Hogy van, uram? - kérdezte Sherlock Holmes s ugy megszoritotta a kezemet, hogy ekkora izomerőt ugyan ki nem néztem belőle. - Amint látom, ön Afganisztánban járt?...

- Hagy a patvarba találhatta ki ezt? - kérdeztem álmélkodva.

- Sohse törődjék vele, - felelte Sherlock Holmes elmosolyodva. - Most nem erről van szó, hanem a haemoglobinról... ön bizonyára megérti fölfedezésem fontosságát?

- A chemia szempontjaiból mindenesetre érdekes - mondtam - de a gyakorlati hasznát nem igen látom.

- Micsoda, uram? - kiáltott föl Sherlock Holmes neki melegedve - hisz évtizedek óta sem födöztek föl semmit, aminek nagyobb gyakorlati haszna lenne a bünügyi orvos-tudományban...!

Megfogta a kabátom szárnyát és odahuzott az asztalhoz, amelyen dolgozott.

- Vegyünk csak egy kis vért, - folytatta s egy hosszu tüt szurt bele az ujjába, a kiserkedő vércsöppet pedig fölfogta egy chémiai éprouvette-be. - Most eresszük föl ezt a kevés vért egy liter vizzel... Természetes, hogy a viz olyan lesz, mintha semmi sem változott volna benne. A vér mennyisége a vizéhez körülbelül annyi, mint 1 : a millióhoz... Mindamellett fogadok önnel, hogy a reakció meglesz.

Mialatt beszélt, egy kis üvegcsőből pár csöpp átlátszó folyadékot öntött a véres vizbe, amely erre sötét mahagóni szinü lett, az üveg fenekére pedig valami barna por csapódott le.

- Nem megmondtam! - kiáltott föl ujongva s ugy tapsolt, mint a gyerek, ha uj játékszert kap. - Nos, hogy tetszik önnek?

- Ugy látszik ez a reagens fölötte érzékeny.

- Nagyszerü, nagyszerü!... A régi gnaiacum, melyet eddig használtak, sohasem adott biztos eredményt. Bizonytalan volt az eredmény akkor is, ha mikroszkoppal vizsgálták és keresték a vértestecskéket... Sőt ez az utóbbi már akkor se ér semmit, ha a vérnyomok pár órásak... Az én reagensem ellenben ép oly jól és biztosan hat a vérre, akár régi, akár friss... Ha előbb is ismerték volna ezt a reagenst, sok száz ember ülne a börtönben, aki most szabadon jár-kel és kisiklott az igazságszolgáltatás karmai közül.

- Valóban! - szóltam önkénytelenül is megdöbbenve.

- A gyilkost sok esetben azért nem lehetett kinyomozni, elitélni... Valakit csak több hónappal a büntény elkövetése után gyanusitanak a gyilkossággal. Megvizsgálják a ruháit, fehérnemüjét és barnás foltokat födöznek fel rajta... Vérfoltok ezek vagy rozsda-foltok, sár-, gyümölcs-foltok? Hány szakértő vizsgálta meg a foltokat s nem tudott dönteni!... Miért nem? Mert nem volt biztos mód, amelylyel meg lehetett volna állapitani a folt igazi mivoltát! Most itt van a Sherlock Holmes-reagens és többé semmi kétség nem lehet.

A szemei ragyogtak, mialatt beszélt; s mikor elvégezte, szivére tette a kezét és mélyen bókolt, mintha valami láthatatlan tömeg tapsait köszönte volna meg...

- Valóban gratulálok önnek e felfedezéshez, - szóltam, elcsodálkozva kissé a tulságosnak látszó lelkesedésen.

- A mult évben ott volt a frankfurti v. Bischoff esete, - felelte Sherlock Holmes. - Őt mindenesetre fölakasztották volna, ha ezt a reagenst már akkor ismerik. Aztán ott volt a bradfordi Mason, a hirhedt Müller, a montpellieri Lefevre és a neworleansi Samson... Egész sereg oly bünügyet tudnék fölsorolni, melyekben mindenütt ez a reagens döntött volna!...

- Ön igazi eleven kalendáriuma a büneseteknek! - szólt közbe Stamford nevetve. - Nem indithatna mindjárt folyóiratot is ezen a cimen: „A mult bünügyi krónikája”?

- Annyi bizonyos, hogy nagyon érdekes olvasmány lenne, - felelte Sherlock Holmes és flastromot ragasztott megszurt ujjára. - Vigyáznom kell, - fordult hozzám mosolyogva, - mert sokat dolgozom mérgekkel is...

Felém nyujtotta a kezét s ekkor láttam, hogy tele van flastromokkal, az erős savak pedig többféle szinüre marták, cserzették a bőrét.

- Üzleti ügyben jöttünk ide, - szólt Stamford, székre ülve s egy másikat alám tolva. - Watson barátom lakást keres s mivel ön panaszkodott ma reggel, hogy nem talál lakótársat, elhoztam Watsont, hogy hátha megegyezhetnek?

Sherlock Holmesnek látszólag megtetszettem, mert sietett felelni:

- Baker-utcában találtam egy csinos kis fészket, amelyben megférhetnénk egymás mellett... Reménylem, az erős dohányfüst nincs terhére?

- Magam is mindig „hajós”-dohányt szivok, - feleltem.

- Ez hát rendben van. Nekem otthon is van kis laboratóriumom s néha kisérletezni is szoktam. Nem zavarná ez önt?

- Szó sincs róla!

- Lássuk csak, micsoda fogyatkozásom is van még?... Néha mogorva leszek s napokig se szólok egy szót se. Nehogy azt gondolja ilyenkor, hogy bosszus vagyok!... Ne törődjék velem; nem tart sokáig s aztán megint jókedvü leszek... Most önön a sor. Rajta, mondja el a hibáit! Mert hát jobb ha két cimbora kölcsönösen megvallja, hogy mi lakik bennük, mielőtt össze mennének lakni...

Nagyot nevettem ezen a vallatáson.

- Golyó van a vállamban - feleltem aztán; - nem szeretem a zajt, a lármát, mert nagyon ideges vagyok, sokszor olyankor kelek föl, mikor más tisztességes ember aludni készül és véghetetlenül lusta vagyok. Egészséges koromban volt még egész csomó más hibám is, de most egyelőre ezek a legnagyobbak.

- Vajjon zajnak, lármának tekinti-e a hegedülést is? - kérdezte Sherlock Holmes, kissé aggodalmasan.

- Ez attól függ, hogy ki hegedül, - feleltem. - A müvészi hegedüjáték isteni élvezet... de a cincogás -

- Oh, akkor sebaj! - vágott közbe Sherlock Holmes vidáman. - Azt hiszem, rendben és tisztában vagyunk, föltéve persze, hogy önnek is tetszeni fog a lakás.

- Mikor nézhetnők meg együtt?

- Jőjjön el értem holnap délben ide, - felelte Holmes - akkor mindjárt nyélbe is üthetjük a dolgot.

- Helyes... tehát pont délben.

Kezet fogtunk s aztán Stamford meg én ott hagytuk őt a laboratóriumban.

- Az ördögbe! - kiáltottam föl hirtelen az utcán - csak azt nem értem, honnan tudhatta, hogy Afganisztánból jövök?

Stamford furcsán mosolygott s igy felelt:

- Ez az ő titka. Valósággal ördöge van neki, hogy mindent kitalál s ezzel már sok embert megdöbbentett és kiváncsivá tett.

- Ah, tehát titka van? - kiáltottam föl kezeimet dörzsölve. - Ez fölötte érdekes s nagyon köszönöm önnek, Stamford, hogy összehozott bennünket. Tanulmányozni fogom őt; hisz ön is tudja: „A legszebb tudomány az ember maga”...

- Nos, hát csak tanulmányozza - mondta Stamford, mikor elváltunk. - De mondhatom, hogy kemény dió lesz... És akár fogadni mernék, hogy Holmes előbb kitanulja önt, mint ön őt... A viszontlátásra!

- A viszontlátásra! - feleltem én is és visszaballagtam a fogadóba, meglehetősen érdeklődve uj ismerősöm iránt.

MÁSODIK FEJEZET
A következtetés tudománya

Másnap találkoztunk a meghatározott időben és megnéztük a lakást a Baker-utcai 221/b számu házban. Az egész csak három szoba volt; jobbról és balról egy-egy kényelmes hálószoba s a kettő közt levegős, kétablakos tágas szalon.

A lakás oly kényelmesnek látszott minden tekintetben s az ára, ha két részre osztottuk, aránylag oly csekély volt, hogy rögtön kivettük s mindjárt el is határoztuk, hogy bele költözünk. Én még azon az estén elhozattam minden holmimat a fogadóból, Holmes pedig másnap reggel állitott be a podgyászával.

Két-három napig egyebet se tettünk, mint kirakosgattuk a holminkat és lehetőleg csinositottuk a lakást. Aztán, mikor ez megvolt és kényelmesen elhelyezkedtünk, élvezni kezdtük a nyugalmas együttlét örömeit.

Bizonyos, hogy Holmesszel könnyü volt megférni. Nyugodt, csöndes ember volt, ugyszólván a megszokás rabja. Este ritkán maradt fönn tiz óránál tovább, reggel pedig mindig előbb megreggelizett és elment hazulról, mint én fölkeltem. Néha egész nap a laboratóriumban dolgozott, máskor a boncoló-teremben töltötte idejét és gyakran tett hosszu sétákat, még pedig látszólag London legfélreesőbb vidékein.

Ha rájött a munkakedv, semmi sem fékezhette energiáját; de helylyel-közzel megjött a visszahatás is s ilyenkor egész nap el tudott heverni a szófán, a szalonban, reggeltől estig meg se szólalt, sőt még csak meg se mozdult. Ezeken a napokon oly üres, révedező volt a tekintete, hogy szinte azt hihettem volna, hogy valami narkotikus szert használ, ha mértékletes, rendszeres életmódja ellene nem mond ennek a föltevésnek.

Amint a hetek multak, egyre nőtt érdeklődésem iránta, valamint kiváncsiságom is, hogy voltaképpen mi célból tanul s mivel foglalkozik. Személye, alakja és egész megjelenése olyan volt, hogy a legfölületesebb szemlélőnek is szemébe tünhetett. Hat lábnál csak valamivel volt magasabb, de szikár termete sokkal magasabbnak mutatta. A szemei élesek, szinte szurósak voltak s vékony horgas orra valami szokatlanul erélyes, határozott kifejezést kölcsönzött arcának. Keskeny és összeszoritott ajkai szintén erős, elhatározott jellemre mutattak, valamint az álla is, mely előre álló és négyszögletes volt.

Az olvasó talán különösnek találja, hogy Sherlock Holmes titokzatos lénye annyira izgatott engem; de meg kell gondolnia, hogy egyfelől nem volt semmi dolgom, tehát az unalom vitt rá erre a kiváncsiságra, másfelől pedig a betegségem, illetőleg gyenge egészségem is elzárt a világi élvezetek, a társaság örömeitől. Az utcára csak akkor mehettem, ha az idő különösen szép volt s nem lévén barátaim, akik meglátogattak volna, mikor otthon kellett kucorognom, természetesen a lakótársammal foglalkoztam s igyekeztem mélyére hatni annak a titoknak, mely környezte.

Sherlock Holmes nem orvosnak készült. Mikor megkérdeztem tőle, ő maga is nyiltan megmondta ezt. Sőt ugy látszott, hogy nem is hallgat semmiféle oly kurzust, amelynek elvégzése után bármiféle diplomára számithatna.

De annál bámulatraméltóbb volt szorgalma, amelylyel a tudomány bizonyos ágait müvelte, s a megfigyelésnek oly páratlan mestere volt, hogy gyakran elbámultam megjegyzésein... Ez a tehetsége a varázslattal, a büvészettel volt határos, de mi lehetett volna a célja?...

Másrészt viszont bámulatosan tudatlan volt bizonyos dolgokban. A modern irodalomból, filozófiából és politikából ugyszólván semmit sem tudott. Mikor egyszer Carlyle Tamást idéztem, a lehető legnaivabb hangon kérdezte, hogy ki volt ez az ember és hogy mit müvelt?...

De azon hökkentem meg legjobban, mikor véletlenül rájöttem, hogy nem tudja a Kopernik theoriáját s fogalma sincs a naprendszerről. Hogy akadjon müvelt ember ebben a XX. században, aki ne tudja, hogy a föld forog a Nap körül, - oly roppant tudatlanságnak látszott, hogy szinte el se képzelhettem.

- Ugy látszik, ön csodálkozik azon, hogy nem tanultam ezt? - szólt Sherlock Holmes mosolyogva. - Most azonban, hogy ön megmagyarázta, igyekezni fogok, hogy minél előbb elfelejtsem az egészet.

- Hogy elfelejtse?!...

- Lássa, kedves Watson, - folytatta Holmes nyugodtan - az ember feje szerintem olyan valami, mint az üres lakás; ki-ki megtömheti butorokkal, annyit rakhat bele, amennyi belefér. A hóbortos megtömi mindenféle lim-lom tudománnyal, amit utjában talál és fölvesz s ugy össze-vissza zsufolja fejében a legkülönbözőbb ismereteket, hogy ujak számára már helye sincs, a meglevőkkel pedig ugy meg van akadva, hogy semmi hasznukat se tudja venni. A józan ember azonban nagyon is vigyáz arra, hogy mit vesz be a fejébe, mit nem. Legfőkép csak azokat az eszközöket, amelyekre szüksége van, hogy a munkáját végezhesse s ezeket is oly szép rendben tartja, hogy bármikor tetszése szerint előránthassa őket. Mert tévedés azt hinni, hogy a fejet a végtelenségig lehet tömni; eljön az idő, midőn minden uj ismeret kiszorit egy másik, már meglevőt, s ezért fölötte fontos, hogy semmiféle haszontalan ismeretet be ne vegyünk.

- De a naprendszer! - kiáltottam föl álmélkodva. - A naprendszert csak kell ismernie minden müvelt férfinak?