Józan szerződés

Day Leclaire

Magányos farkas

Kim Lawrence

Szeret, nem szeret

Helen Bianchin

Valaki fölösleges

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Day Totton Smith, 2000 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 277. eredeti címe: Her Secret Bodyguard (Harlequin, Romance)

Magyarra fordította: Csató Gabriella

Átdolgozott kiadás

© Kim Lawrence, 1998 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 279. eredeti címe: Wife By Agreement (Harlequin Mills & Boon, Presents)

Magyarra fordította: Kiss Anna

Átdolgozott kiadás

© Helen Bianchin, 2001 – Vinton Kiadó Kft., 2021

A Júlia 298. eredeti címe: The Marriage Arrangement (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: G. Korda Edit

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-448-805-7

- Kép: Shutterstock

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került felhasználásra.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Day Leclaire

Magányos farkas

ELŐHANG

– Mi az, hogy túl öreg vagyok ahhoz, hogy hat gyereket szüljek? – méltatlankodott Maxi Fontaine. – Még csak a húszas éveimben járok!

Rosie, Maxi alkalmi házvezetőnője és legjobb barátnője csúfondárosan felhorkant.

– Édesem, évek óta ismerlek, azóta, hogy megmentettél attól a rémes szobalányi munkától a szomszédban. Egykorúak vagyunk. És ez azt jelenti, hogy hamarosan te is betöltöd a harmincegyet.

Maxi sötéten rámeredt.

– Csak a jövő héten.

Rosie hátradőlt a kanapén, és a teáscsészéjét óvatosan gömbölyű pocakjára helyezte.

– Gondolkozz! – Az ujjain számolta a pontokat: – Nincs férjed, se barátod. Még ha a közeljövőben rá is találnál életed nagy szerelmére, és összeházasodnátok, harminckét éves lennél, mire világra hoznád az első gyermekedet.

– Na és?

– Talán évente szülni akarsz?

– Talán – szegte fel az állát Maxi.

– Ugyan már! – horkant fel megint Rosie. – Az sem neked, sem a gyermekeidnek nem tenne jót. Nézd meg a rokonaimat! Carmelának és Danának összesen hat csemetéje van, és szegények azt sem tudják, hol áll a fejük!

– De a gyerekek olyan édesek – motyogta Maxi sóvárogva.

– Én is imádom őket, de négy felnőtt nő kell a megfékezésükhöz. Mire következtetsz ebből?

Maxi huncutul a barátnőjére vigyorgott.

– Hogy pocsék pedagógusok vagyunk?

– Ne kalandozz el a tárgytól! – Rosie belekortyolt a teájába. Arca elkomorodott. – Gondolkozzunk logikusan…

– Inkább ne! – riadozott Maxi. – Tudod, mennyire utálom a logikusan gondolkozó embereket! Annyira… logikusak!

– Úgy érted, józanok.

– Az még rosszabb!

– Édesem, ha gyereket akarsz, neked is józannak kell lenned.

Maxi nagyot sóhajtott.

– Na jó, ne kímélj! Szerinted miért nem vagyok az?

– Ha kétévenként esel teherbe, hány éves leszel, mire megszülöd a hatodik gyermekedet?

– A matek sosem tartozott az erősségeim közé.

– Neked a tényekkel való szembenézés nem tartozik az erősségeid közé! Mire világra hozod a hatodik gyereket, a negyvenes éveidben fogsz járni! Kiszámoltad már, mennyi idős leszel, amikor a legkisebb gyermeked leérettségizik? Feltéve, hogy kibírod addig ép ésszel.

– Micsoda?

Rosie széles kézmozdulatot tett.

– Mikor győződtél meg utoljára arról, hogy mindened jól működik? Mikor rúgtál ki utoljára a hámból? Félsz a házasságtól…

– Ez igaz. Már a gondolata is halálra rémít.

– És mindketten tudjuk, miért – mormolta Rosie részvevő pillantással. – De egy gyereket sem könnyű apa nélkül felnevelni, hát még többet! Kérdezd meg Dariát!

– Szóval, ha nem akarok férjhez menni, de mégis szeretnék egy kisbabát… – Maxi elnémult, aztán halkan vihogni kezdett. – Támadt egy zseniális ötletem! Nem is tudom, eddig ez miért nem jutott az eszembe!

– Maxi… – Rosie behunyta a szemét, és felnyögött. – Kérlek, ne áruld el, mit tervezel, csak nyugtass meg, hogy utána nem nekem kell eltakarítanom a romokat!

– Rendben. – Maxi szélesen vigyorgott. – Carmela és Daria biztosan szívesen besegítenek, amíg meg nem születik a kisbaba.

– Kié? A tiéd vagy az enyém?

– Természetesen a tiéd. Az enyém még csak tervezési stádiumban van.

– Megijesztesz!

– Olykor magamat is megijesztem. – Maxi még mindig vigyorgott. – Annyira el vagyok ragadtatva az ötletemtől, hogy talán még egy listát is készítek.

– Egy listát? – Rosie felkapta Maxi teáscsészéjét, és beleszagolt.

– Mit csinálsz?

– Meggyőződtem róla, hogy nincs benne kábítószer. – Rosie felsóhajtott. – Nincs. Úgyhogy most már teljesen biztos…

– Micsoda?

– Hogy megbolondultál.

– Megbolondultál?

Babe Fontaine levetette magát egy fekete-fehér csíkos karosszékbe, és lerúgta a cipőjét.

– Na de édesem – fuvolázta, elővéve a cigarettáját. – Udvariatlanság ilyet mondani.

– Igazad van. – Noah Hawke, a füst elől menekülve átvágott az asszony ízlésesen berendezett Nob Hill-i lakásának nappaliján. Kutyája, Loner utána ballagott. Noah megállt a széles panorámaablak előtt, ahonnan gyönyörű kilátás nyílt San Franciscóra és a napfényben csillogó öbölre. – Ne haragudj! Tudom, gyatra mentség, de épp most fejeztem be egy nehéz munkát.

– Tudtál segíteni a megbízódnak?

– Mindig tudok segíteni a megbízóimnak. – Noah hátat fordított az ablaknak. – Sajnálatos módon az ügy igen kellemetlenül végződött. Felfedeztem, hogy a hölgyet alaposan megkopasztotta a könyvelője.

– Ó, Noah, ez rettenetes! Remélem, ráuszítottad a farkasodat!

– A farkas vadállat – magyarázta lágyan a férfi. – Az ember nem tarthat farkast, mert ezt tiltja a törvény. És minthogy Loner az enyém, ő nem lehet farkas.

– Engem nem csapsz be, drágám! – Babe felpattant, és elkezdett fel-alá járkálni. – Tudom, hogyan néz ki egy farkas. – A cigarettájával Lonerre bökött. – És ez itt egy nagy, gonosz farkas.

– Mivel te nem vagy Piroska, nem hiszem, hogy félned kellene tőle.

Babe harsogó kacagásban tört ki. Noah mindig szerette a nevetését. Sőt majdnem mindent szeretett benne, annak ellenére, hogy a nő cigarettázott. Babe gyönyörű volt természetes szőke hajával, élénk, kék szemével. Noah nem ismert még egy ilyen nyílt és szeretetreméltó teremtést. De Babe most sajnos akart valamit, és amit ő akart, azt meg is szokta kapni.

– Sok dolgom van – sürgette az asszonyt. – Elmondanád, miért hívtál?

– Már elmondtam. – Babe nagyot szívott a cigarettájából. – Tartozol nekem, édesem, és bármennyire is utálom ezt tenni, meg kell kérjelek, hogy egyenlítsd ki a számlát!

– Vagyis hagyjak itt mindent, és játsszam pesztonkát a lányod mellett. Ugye csak tréfálsz?

– Soha életemben nem beszéltem komolyabban.

Noah gondterhelten látta, hogy az asszony porcelánfehér bőrére mély ráncokat vés a feszültség és az aggodalom.

– Szükségem van rád – folytatta Babe. – És az adósom vagy.

Ez nézőpont kérdése, gondolta Noah.

– És az egyéb kötelezettségeimmel mi lesz? Nem kívánhatod, hogy mindent felrúgjak a lányod miatt! Hogy is hívják?

– Maxinek.

Vajon Maxi is olyan, mint az édesanyja? – tűnődött Noah. De nem, nem létezhet a világon két Babe.

– Halljuk, mit csinált Maxi?

– Semmit sem csinált. Vele akarnak csinálni valamit.

Noah felsóhajtott.

– Elég a melodrámából, Babe! Térj a lényegre!

Az asszony a kanapé melletti asztalka fiókjából kivett egy krémszínű borítékot.

– Olvasd!

Noah elvette a borítékot és megtapogatta.

– Jó minőségű papír – jegyezte meg, ahogy kibetűzte a borítékon a szép kézírássál írt nevet: „Maxi”. A boríték egyetlen lapot tartalmazott. Noah kivette, széthajtogatta, és lebámult az elmosódott szavakra, aztán türelmetlen grimasszal a zsebébe nyúlt, és előszedte az olvasószemüvegét. Miután átfutotta az üzenetet, még egyszer elolvasta, halkan szitkozódva: – „Eljött az idő. Fizess, vagy viseld a következményeket!” – Hol találtad? – kérdezte, elrakva a szemüvegét.

– Néhány napja költöztem át a Pacific Heights-i házból…

– Megint férjhez mégy?

Babe kuncogott, kicsit keserűen, Noah-nak legalábbis úgy tűnt.

– Úgy beszélsz, mint Maxi. Nem, nem azért költöztem ide, mert megint férjhez akarok menni, hanem mert környezetváltozásra volt szükségem. Szóval, amikor elhoztam a postámat, ez a levél az enyéim közé keveredett. Maxi biztos nem látta, mert akkor beszélt volna róla. Képtelen titkot tartani.

– Értesítetted a rendőrséget?

– Nem! – Babe lehalkította a hangját. – És nem is akarom. Téged hívtalak fel, mert első osztályú problémamegoldó vagy. Meg kell ígérned, hogy kihagyod a rendőrséget a játékból.

– De hát miért?

– Fura érzésem van ezzel az üggyel kapcsolatban, Noah. Azt hiszem, a levelet olyasvalaki írta, akit mindketten, Maxi is, én is jól ismerünk.

– Minthogy a borítékon nincs postabélyegző, ez ésszerű feltételezésnek tűnik. Pontosan hol találtad?

– Az asztalon volt, a hallban. – Babe elnyomta a cigarettáját egy aranyozott hamutálban. – Ha valamelyik barátunk vagy ismerősünk küldte, szeretném, ha nagyon diszkréten járnál el.

– Miért?

– Ez nyilvánvaló. – Babe ajkán szomorú mosoly derengett. – Mert mindegyik ismerősömet szeretem. Segítesz?

A férfi tudta, hogy nincs más választása.

– Mit eszeltél ki?

– Azt akarom, hogy költözz oda Maxihez. Így talán sikerül kiszimatolnod valamit.

– Beszélsz a lányodnak a levélről?

– Nem. És meg kell ígérned, hogy te sem teszed. Ahogy Maxit ismerem, megpróbálná megkeresni a zsarolót. Még az is lehet, hogy saját magát használná csalinak. – Babe vállat vont. – Nála sosem lehet tudni.

– Amilyen az anya, olyan a leánya?

– Úgy valahogy.

Szép kilátások!

– Tehát sem a rendőrséget nem vonhatom be, sem Maxinek nem mondhatom meg, mit csinálok nála. Akkor mivel magyarázzam meg az ottlétemet?

– Ez egyszerű – felelte Babe vidoran. – Te leszel a születésnapi ajándéka.

1. FEJEZET

Amikor Noah besétált Maxi Fontaine lakásába, tökéletes káosz fogadta.

Az előtér tele volt férfiakkal. Nagy részük az előszobafal melletti székeken ült, mások az emeletre vezető széles lépcsőn kuporogtak, néhányan pedig a fapadlón terpeszkedtek.

Mi folyik itt?

Noah intett Lonernek, hogy maradjon az ajtónál, amíg ő elemzi a helyzetet. Babe szerint Maxinek kell valaki, aki segít rendben tartani a házat, legalábbis ezt találták ki, hogy igazolják Noah beköltözését. Maxi közben hasonló következtetésre juthatott, és most nyilván a jelentkezőket hallgatja meg.

Noah összeráncolta a homlokát. Az ilyesmi veszélyes is lehet, hiszen bárki besétálhat hozzá azzal az ürüggyel, hogy az állásra pályázik. Tekintete végigsiklott a várakozókon. Bármelyikük lehet a zsaroló…

A pokolba! Még sosem csinált ilyet! Mi lesz, ha elszúrja? Ha lenne egy kis esze, elmenne a legközelebbi rendőrőrsre, és a probléma megoldását rájuk bízná. Babe persze sírna, és Maxi megtudná az igazat, de ő legalább felelősségteljesen járna el.

Ekkor az egyik szobából kirontott egy magas, vékony férfi.

– Maga bolond, hölgyem! – közölte.

Mögötte a küszöbön megjelent egy nő.

– Azt hiszem, a hirdetésemben elég világosan fogalmaztam, Mr. Griffith. Nem tehetek arról, hogy nem felel meg a kívánalmaimnak.

Ez csakis Maxi lehet, állapította meg Noah.

A lány körvonalai élesen kirajzolódtak a szobából kiáradó napfényben. Hullámos, szőke haja glóriaként övezte édes, huncut arcocskáját. Az édesanyjánál kicsit magasabb és valamivel dúsabb idomú volt. Klasszikus értelemben nem lehetett szépnek nevezni. Az arca inkább háromszögletű volt, mint ovális, magas járomcsonttal, hatalmas, világos szempárral, amelyet sűrű pillák árnyékoltak, és makacs természetre utaló állal.

De ugyanolyan energikus, csupa élet nőnek tűnt, mint Babe. Nem viselt sminket, mezítláb volt, kurta, citromzöld inge szabadon hagyta lapos hasát és karcsú derekát, rikító, narancssárga halásznadrágja előnyösen kihangsúlyozta asszonyosan gömbölyű csípőjét, karcsú bokáját.

Most meglengetett egy újságkivágást, s a csuklóján összecsörrent vagy fél tucat színes karkötő.

– Itt van, tessék! – Kilépett a hallba, és harciasan a szerencsétlen Griffith után eredt. – A hirdetésemnek melyik részét nem értette meg?

– Azt, amelyikben az áll, hogy maga bolond! – A férfi a többiekhez fordult. – Azt tanácsolom, meneküljenek el, amíg nem késő!

Noah rájött, hogy ha teljesíteni akarja Babe kérését, nem hagyhatja, hogy más kapja meg ezt az állást. Griffith kiesett a versenyből, de az előszoba tele volt még vetélytársakkal.

Noah intett Lonernek, és besétált a helyiségbe, ahonnan Maxi kijött, az állattal a sarkában. Biztos volt benne, hogy senki sem vette észre őket, mivel minden szempár Maxire szegeződött.

– Mr. Griffith! Maga nem felelt meg, de ez nem jelenti azt, hogy a többi úr valamelyike nem lesz tökéletesen alkalmas a feladatra. Kérem, ne próbálja elriasztani őket, csak mert magának savanyú a szőlő. – Maxi az ajtó felé bökött, s a karkötői ismét megcsörrentek. – Azt javaslom, távozzon.

– Jó, elmegyek! – Griffith a kijárat felé indult, de megtorpant. – Én mindenesetre figyelmeztettem önöket, uraim! A hölgynek igen különös elképzelései vannak arról a férfiról, akit tökéletesen alkalmasnak tart a feladatra.

Mihelyt kilépett, Maxi berúgta mögötte az ajtót, olyan erővel, hogy beleremegtek a homlokzati ólomüvegablakok.

Noah somolyogva megcsóválta a fejét. Csoda, hogy a lány nem törte el a lábujjait, amelyeken a körmök, mint Noah megállapította, élénk rózsaszínben pompáztak.

Micsoda színkombináció! Talán csukott szemmel, találomra válogatja össze ezeket a rémes árnyalatokat?

A lány megigazította a haját, és szembefordult az előszobában összegyűlt férfiakkal. Homlokán elsimultak a ráncok, és az ajka széles, incselkedő mosolyra nyílt.

Noah megdermedt. Ritkán lepték meg, főleg mert gondoskodott róla, hogy ilyesmi legfeljebb elvétve forduljon elő, de ez a mosoly pokolian elképesztette. És Maxit csodálatos módon megszépítette.

A férfiak elnémultak, és lenyűgözve bámultak a lányra.

Ez igen, gondolta Noah. Maxinek anélkül, hogy megszólalt volna, sikerült mindenkinek a figyelmét magára irányítania. Ennek a mosolynak csak egy igazán rendkívüli férfi tudna ellenállni. Gyorsan ki kell találnia, hogyan válhat ilyenné, különben benne lesz a pácban.

– Akkor hát figyelmeztették önöket. – Maxi csengő hangon felnevetett. – Ki lesz a következő áldozatom, uraim?

Csend támadt, aztán Noah megköszörülte a torkát.

– Rendelkezzen velem, hölgyem!

– Ó, magát nem is láttam! Ön következik? – tért vissza Maxi a szobaajtóhoz.

Noah a lány pofikáját közelről még vonzóbbnak találta. Főleg a szeme babonázta meg, melynek íriszét, a legvilágosabb zöld íriszt, amelyet valaha is látott, sötétzöld gyűrű övezte. Egyenes tekintete elárulta, hogy ez a nő nem szokott titkolózni.

Noah felsóhajtott. Ez a nő bajt jelent.

– Hé, most én jövök! – kiáltott fel az egyik férfi.

Egy csudát, gondolta Noah. Maxi most fog beszélni az utolsó pályázójával.

– Loner, őrködj!

Az állat kiballagott a hallba, leült, és halkan felmordult.

Az iménti méltatlankodó feltartott kézzel hátrálni kezdett.

– Tévedtem. Úgy értettem, majd maga után én jövök.

Noah elégedetten bólintott, kezével újabb parancsot adott Lonernek, aztán a karjánál fogva behúzta a lányt a szobába, és becsukta az ajtót.

– Ez szép mutatvány volt – mondta Maxi. – Tényleg maga következik?

– Nem.

– Szóval előretolakodott. – A lány szája sarka megrándult. – Nem gondolja, hogy ez tisztességtelen a többiekkel szemben?

– Nekem jobban kell ez a munka, mint nekik.

– Komolyan?

– Sosem tréfálnék egy ilyen fontos dologgal kapcsolatban.

– Tudja… – Maxi a csukott ajtóra pillantott – …a kutyája úgy néz ki, mint egy farkas.

Noah már várta ezt a megjegyzést.

– Kissé valóban hasonlít egy farkasra – mormolta.

– Kissé? – Maxi a szoba másik végébe, az íróasztalhoz sétált, és belenyúlt egy pralinés dobozba, amely egy viharvert plüssállat mellett állt. Maxi megbökdöste mutatóujjával az elnyűtt farkaskölyköt. – Szerintem teljesen úgy néz ki, mint egy farkas.

Ez a nő kétségtelenül kitartó, gondolta a férfi.

Noah-val csak kevesen próbáltak könnyedén társalogni. Talán mert szinte mindig feketében járt, vagy elutasító arckifejezése miatt sokan féltek tőle. Hányszor mondták neki, hogy ezüstszürke szeme nyugtalanító, hogy a szófukarsága idegesítő, vagy hogy szenvtelenségével áthághatatlan falat emel maga köré!

Noah elmosolyodott, amit csak ritkán tett. Lehet, hogy nem is ő, hanem Loner az, aki halálra rémíti az embereket?

Maxi félrebillentette a fejét.

– Nem válaszol?

– Hát jó. Loner nagyon hasonlít egy farkasra.

– Loner? Azaz „Magányos”? – Maxi visszatette a plüssállatot az asztalra, és lassan közelebb jött a férfihoz. – Érdekes név.

– Illik rá.

– A gazdijára is.

– Ezt miből gondolja? – kérdezte Noah kíváncsian.

– Jó emberismerő vagyok. És maga…

Noah megdöbbenésére a lány a mutatóujjával megbökte a mellkasát. Vagy rettentő bátor, vagy rendkívül ostoba, állapította meg a férfi.

– Maga nagyon zárkózott. Olyan férfi, aki a saját útját játja. És magányos is.

– Rosszabbat is mondtak már rám – vont vállat Noah.

– Szóval tényleg az? – Maxi mintha észrevette volna, hogy a férfit zavarba ejti a kérdés, megajándékozta egy újabb, lehengerlő mosollyal. – Úgy értem, Loner farkas?

– Magánszemélyek nem tarthatnak vadállatot – magyarázta kedvesen Noah. – Azt tiltja a törvény.

– És maga semmi törvénybe ütközőt nem tenne?

Noah látta, hogy nehéz lesz ennek a lánynak hazudnia. A világoszöld szempár mintha a lelke mélyére tekintett volna, s megvolt benne az erő, hogy vallomásra késztesse. Igen, Maxivel még meg fog gyűlni a baja. Talán nem ártana valami elterelő hadművelet.

– Mi lenne, ha megkezdenénk a tárgyalásunkat?

– Már megkezdtük.

– Azért beszélünk Lonerről? Neki mi köze a dologhoz?

– A gazdája becsületességének nagyon is sok köze van hozzá.

– Az igazat akarja hallani?

– Én mindig az igazat akarom hallani.

Na persze. Hányszor mondták ezt neki a nők! Aztán amikor megmondta az igazat, sírva fakadtak, hogy a végén azt kívánta, bár inkább hazudott volna.

– Évekkel ezelőtt találtam Lonert. Még kölyök volt, a gazdája kitette, és a mancsa megsérült. Talán észrevette, hogy sántít kicsit.

– Szegény – suttogta Maxi.

– Ha jól sejtem, az ősei között lehetett egy farkas is, bár miután felkutattam a régi gazdáját, erről nem csevegtem vele.

Maxi felkapta a fejét.

– Felkutatta a régi gazdáját? Minek?

Noah felsóhajtott.

– Meg akartam magyarázni neki, milyen fontos, hogy megfelelően gondoskodjon az állatairól.

– Értem. És túlélte a magyarázatát?

– Mondjuk úgy, hogy még egyszer nem követi el ugyanazt a hibát.

– Akkor jó. – Maxi őszinte csodálattal nézett rá, és Noah-nak be kellett vallania, hogy ez hízeleg a hiúságának. – És Loner azóta magával van? – tudakolta a lány.

– Igen. Bárhová megyek, velem jön – szögezte le a férfi.

– Az ágyba is?

– A hálószobámban alszik, az ágy előtt.

– De nem rajta?

– Fura kérdései vannak, hölgyem. – Maxi türelmesen várt, és Noah megint felsóhajtott. – Nem, nem rajta.

– Gondoltam, jobb, ha ezt előre tisztázzuk.

– Miért?

– Mert maga az én ágyamban fog aludni.

– Szóval az álláshoz koszt és kvártély is jár?

– Az álláshoz? – Maxi kuncogott. – Ez édes! Jöjjön, üljön le, Mr… Jó ég, még a nevét sem tudom!

– Noah.

– Én pedig Maxi Fontaine vagyok. – A lány kezet fogott a férfival. – A Noah a kereszt- vagy a családneve?

– A keresztnevem.

– És mi a családneve?

– Hawke – válaszolta Noah kelletlenül. Tudta, hogy ennél a pontnál könnyen elvérezhet.

– Hawke? – Maxi eltűnődött. – Hawke. Ismerem ezt a nevet. De honnan?

Noah odaballagott az ülőgarnitúrához, és letelepedett az egyik székre. A dohányzóasztalon heverő papírokból ítélve Maxi itt bonyolította le a tárgyalásait.

– Várom a kérdéseit.

– Megvan! – csettintett Maxi, aki gépiesen követte a férfit. – Az anyám egyszer hozzá akart menni egy Hawke nevű fickóhoz, Mel Hawke-hoz. Mel a rokona?

– Mondhatjuk – felelte közönyösen Noah. – így hallottam erről a munkáról.

– Micsoda? – Maxi leroskadt a szemközti székre, és döbbenten a férfira meredt. – Mel tud a hirdetésemről? De hát honnan…

– Tulajdonképpen Babe küldött.

– Az anyám! Ez hihetetlen! Hogyan? Miért? Mikor?

Noah hallgatott. Maxi kicsit lassan kapcsolt, de aztán maga alá húzta a lábát, s az állát a tenyerébe támasztotta.

– Arra vár, hogy befogjam a számat, és válaszolhasson a kérdéseimre?

– Ha nem bánja.

– Sajnos, hajlamos vagyok mások szavába vágni. És talán ez a megfelelő pillanat, hogy bevalljam, mindig rögtön kimondom, ami az eszembe jut.

– Gondolkodás nélkül?

– Igen.

– Akkor érdekes lehet az élete.

– Nagyon érdekes. – Maxi előrehajolt. – Kiskoromban örökké bajba kerültem e miatt a szokásom miatt. Esküszöm, hogy több órát töltöttem az iskolaigazgató irodájában, mint az osztályteremben, de ez bizonyára nem lepi meg. Amióta felnőtt vagyok, az emberek inkább eredetinek tartanak, mint neveletlennek. – Rövid szünet után hozzáfűzte; – Na! El akarta mesélni, miért küldte az anyám.

– Én vagyok a maga születésnapi ajándéka – közölte Noah.

Maxi egy teljes percig némán, tátott szájjal bámult rá, miközben az arca lassan pipacspiros színt öltött.

– Ez igaz? Az anyám tudja, mit csinálok? És… helyesli? – hebegte. – Ő küldte? A születésnapomra?

– Miért csodálkozik ezen? Maga felnőtt nő, és úgy éli az életét, ahogyan akarja, nem?

Maxi megköszörülte a torkát.

– Na… igen. De az anyám kicsit régimódi, a számos eljegyzése és házassága ellenére. Vagy talán éppen ezek miatt.

Noah nem értette, mire akar kilyukadni a lány.

– Szóval nem hiszi, hogy Babe jó szemmel nézné, ha egy férfi, aki nem a férje, itt lakna?

– Nem erről van szó…

– Én teljesen megbízható vagyok, és ezt Babe is tudja.

– Nem kétlem, de… Tényleg nem ellenzi a tervemet?

– Tényleg. Babe említette, hogy ez a munka ideiglenes jellegű. Az első három hónapra ő fizeti a bérem, aztán újratárgyalhatjuk a feltételeket.

Meglepetésére a lány még jobban elvörösödött. Noah sehogy sem bírt kiigazodni rajta. Korábban, a hallban Maxi habozás nélkül magához ragadta az irányítást. Talán csak szerepet játszott, színlelt határozottsággal leplezve szemérmes természetét? Bárhogy is legyen, el kell oszlatnia a kétségeit.

– Számít, hogy Babe küldött? – kérdezte. – Gondolja azt, hogy a dolog a családban marad!

– Inkább nem… – motyogta Maxi.

– Mégis, minthogy Babe kérésére jöttem ide, beleegyezik, hogy az én szolgálataimat veszi igénybe, és nem pocsékolja az idejét további tárgyalásokra?

Maxi megrázta a fejét.

– Én ezt nem tekintem időpocsékolásnak. Jól meg kell fontolnom, kit választok.

– Akkor folytassuk! Bizonyára vannak még kérdései.

– Rengeteg – vágta rá azonnal a lány.

–Nos?

Maxi habozott, s ez gondolkodóba ejtette a férfit. Bár soha nem vallotta volna be, bízott az ösztöneiben, amelyek még sosem csalták meg.

– Hány éves? – bökte ki végül a lány.

– Harmincöt.

– Nős?

– Nem.

– Gyermekei…?

– Nincsenek.

– Mi a foglalkozása?

Ó! Noah nem várta ezt a kérdést.

– Úgy érti, hogy ezelőtt mit csináltam?

– Mr. Hawke…

– Noah.

– Noah. Ez nem egy egész napos állás. Miután… miután végzett a… – Maxi bizonytalan kézmozdulatot tett – …napi teendőivel, azt csinálhat, amit akar. Nem várom el, hogy örökké itt lézengjen. Ha el akar helyezkedni valahol, semmi kifogásom ellene.

Na nem, erről szó sem lehet. Ha ki akarja deríteni, ki küldte a zsarolólevelet, egész nap a lány közelében kell maradnia, gondolta a férfi.

– Az utasításom úgy szól, hogy napi huszonnégy órán át a rendelkezésére kell állnom. És mivel jól megfizetnek azért, hogy gondoskodjam a szükségleteiről, pontosan ezt fogom tenni. Csak mondja meg, mikor, hogyan és hol, és már hozzá is látok.

– Hogyan? – ismételte meg tompán Maxi. – Én mondjam meg magának, hogy hogyan?

Noah rosszul titkolt türelmetlenséggel vizslatta a lányt.

– Maga a főnök, nem? Talán azt várja, hogy kitaláljam, mit akar?

– Te jó ég! – Maxi a tenyerébe temette az arcát. – Mégis a klinikát kellett volna választanom. Az sokkal egyszerűbb lett volna.

A klinikát? Az talán egy munkaközvetítő iroda neve? – tűnődött Noah.

Jó emberismerő volt, ez a szakmájával járt, és Maxit kezdettől fogva talpraesett, nyitott, kicsit rámenős nőnek tartotta. Épp ezért nem értette, miért jelent neki ekkora problémát, hogy felvegyen valakit, aki segít a ház körül. Még sosem csinált ilyet? Miért viselkedik úgy, mintha parancsokat osztogatni lehetetlen feladat lenne a számára?

– Valami baj van? – kérdezte Noah.

– Nem, csak nem vártam… – A lány kikandikált az ujjai közti résen. – Harmincöt éves, és nem tudja, mit kell tennie?

– De, nagyjából, ám azért nem bánnám, ha ismertetné az elképzeléseit. Az embereknek különbözőek az elvárásaik, és szeretném tudni, hogy a magáéinak hogyan felelhetek meg a legjobban.

A lány megkönnyebbültnek tűnt. Leengedte kezét az ölébe, de az arca még mindig pipacspiros volt.

– Erre nem gondoltam.

– Nézze… Én vagyok Babe születésnapi ajándéka. Miért nem próbál ki? Itt maradok mondjuk négy hétig vagy hatig. Ha nem válok be, kidobhat, de ha sikerül a kedvében járnom, letöltőm a teljes három hónapot. Garantálom, hogy elégedett lesz velem. Ez hogy hangzik?

– Ha sikerül a kedvemben járnia? – ismételte meg kábultan Maxi.

A hölgy a jelek szerint kicsit nehéz felfogású, állapította meg Noah. Káprázatos, de butácska. Talán kisbaba korában Babe néhányszor a fejére ejtette. Kedvesnek kell lennie hozzá. Megértőnek.

– Ha tetszik, amit csinálok, megtarthat. – Noah igyekezett röviden és érthetően fogalmazni.

Maxi szeme elsötétült.

– Még csak az kellene! Ha egyszer… hogyan is mondta? Ha egyszer bevált, és garantálta az elégedettségemet, eltűnik. Világos?

Nem, nem volt az, de Noah ezt már nem ért rá közölni a lánnyal.

– Ó! Már értem! – Maxi felugrott, és elkezdett fel-alá járkálni. – Maga férfi. Egyedülálló. Harmincöt éves. Babe azt szeretné, ha feleségül venne, igaz?

– Mi az ördögöt…?

Maxi egy legyintéssel letorkolta.

– Ne is tagadja! Az anyám tíz éve próbál férjhez adni. – Mintha ráébredt volna, hogy ezzel többet árult el, mint amennyit akart, gyorsan hozzátette: – Amióta csak betöltöttem a tizennyolcat.

– Eszemben sincs megnősülni.

Maxi megvetően felhorkant.

– Babe-et nem érdekli, hogy mi mit akarunk. Nyilván a fejébe vette, hogy összeboronál bennünket.

Noah felkelt, és megragadta a lány vállát.

– Nem – jelentette ki hevesen, visszanyomva Maxit a székre. – Ez nem igaz.

– Ha! Maga nem ismeri őt.

– De, nagyon is jól ismerem. És most figyeljen ide! Nem azért vagyok itt, hogy feleségül vegyem, hanem a hirdetése miatt! Születésnapi ajándék vagyok, nem férjjelölt, világos?

– Akkor miért akar három hónapnál tovább maradni? – kérdezte gyanakvó hangon a lány.

– Nem tudtam, meddig lesz szüksége rám. És garantáltam, hogy elégedett lesz a szolgálataimmal, emlékszik?

– Ó! – Maxi elgondolkozott. – És biztos benne, hogy Babe nem akar összeboronálni bennünket?

– Teljesen – jelentette ki Noah, de azért elhatározta, hogy résen lesz. Elvégre ki tudja…?

– Jó. Megbízom az ítéletében.

Noah-nak ekkor eszébe jutott egy másik, sokkal valószínűbb magyarázat. Maxi bolond. Talán ezért zsarolják. Vajon milyen őrültséget követett el?

– Ha itt maradhatok, bármit vállalok.

Maxi egy pillanatig tanulmányozta az arcát, aztán bólintott.

– Rendben. A következő pont: ha maga mellett döntök, át kell esnie egy alapos orvosi vizsgálaton.

Mi a fenének? Noah gyors pillantást vetett a lány makacs állára, és átfogalmazta a kérdést.

– Elárulná, miért van erre szükség?

– Azt hittem, ez nyilvánvaló.

– Talán már most meg kellene állapodnunk abban, hogy nem bocsátkozunk egymással kapcsolatban feltételezésekbe. Tapasztalataim szerint okosabb mindent kimondani, így az ember elkerüli a félreértéseket.

– Ez ésszerűen hangzik – helyeselt Maxi.

Időközben visszanyerte a magabiztosságát, de Noah még mindig nem tudta őt munkaadóként elképzelni. Szerencse, hogy nem később érkezett, különben ez a buggyant teremtés felvette volna az első fickót, aki felismeri, hogy hiányzik egy kereke, és félresöpri a kifogásait.

– Azért kell megvizsgáltatnia magát – folytatta a lány –, mert csak így lehetek biztos abban, hogy képes teljesíteni, amit vállalt. Különben is, manapság az ember nem lehet elég óvatos!

Noah dühbe gurult, de türtőztette magát.

– Attól fél, hogy megfertőzöm?

Maxi mozdulatlanul ült, amiben nem lehetett nagy gyakorlata.

– Talán az anyám már elküldte egy vizsgálatra? – tudakolta végül, miután hosszan fürkészte Noah arcát.

– Nem. Miért küldött volna?

– Akkor pedig ragaszkodnom kell hozzá, hogy megvizsgáltassa magát. Aztán persze még ott a szerződés…

– A szerződés?

– Azt tudja, hogy minden jogáról és kötelezettségéről le kell mondania, amikor az… – Maxi széles kézmozdulatot tett, s a karperecét megint megcsörrentek – …üzleti kapcsolatunk véget ér? Utána többé nem akarom látni.

– Nem tartja ezt túlzásnak?

– Egyáltalán nem – védekezett a lány. – Nézze, elmehettem volna egy klinikára is…

Noah úgy döntött, ezúttal a végére jár a dolognak.

– Egy klinikára? Úgy érti, egy ügynökségre?

– Nem, egy klinikára. Akkor sosem ismertem volna meg a donort, és ő sem ismert volna engem. Minden névtelenül zajlott volna, és nem kellene aggódnom a jövőbeli kapcsolatunk miatt.

– A donort. – Talán én vagyok nehéz felfogású, gondolta Noah. Tény az, hogy fogalma sem volt róla, miről beszél a lány. – Azt mondta, a donort, ugye?

Maxi idegesen pislogott.

– Miért ismételgeti a szavaimat? Minden… rendben? – kérdezte, megnyomva az utolsó két szót, mire Noah-t megint elöntötte a méreg.

Kettőjük közül nem ő, hanem Maxi az, akinek hiányzik egy kereke, méltatlankodott magában, és ha a lány ezt nem tudja, ő majd boldogan felvilágosítja!

– Emlékszik? Az előbb azt javasoltam, hogy ne bocsátkozzunk feltételezésekbe, hanem mondjunk ki mindent.

– Igen.

– Akkor… – Maxi fel akart ugrani, de Noah megint visszanyomta a székre – …mielőtt újra szaladgálni kezdene, szeretném, ha megmagyarázna valamit.

Maxi bosszúsan felsóhajtott.

– Mit?

– Felteszek egy kérdést, és maga olyan világosan és tömören válaszol, ahogy csak tud.

– Világosan és tömören. Jó.

– Szóval… milyen donorról beszélt, és milyen klinikáról?

– Egy spermadonorról és a nőgyógyászati klinikáról – felelte zavartan Maxi. – Miért, mit gondolt, miről beszéltünk egész idő alatt?

2. FEJEZET

Noah hitetlenkedve Maxire meredt.

– Maga olyasvalakit keres, aki…?

Maxi talpra szökkent. Noah azt mondta, hogy az édesanyja tud a hirdetésről, hogy ő küldte ide. Akkor most miért vág ilyen megbotránkozó képet?

– Aki teherbe ejt. Természetesen. Nem erről beszélgettünk egész idő alatt?

– Maga talán erről beszélt, de…

Maxi elkezdett fel-alá szaladgálni, hogy egy kicsit megnyugodjon.

– Hát nem érti? Azért választottam ezt a módszert, mert a klinika olyan… klinikai. Személytelen. Ami szerintem rettenetes. – Megint kivett a dobozból egy pralinét, s ahogy az édesség szétolvadt a nyelvén, máris jobban érezte magát. – Kér egyet? – kérdezte a férfitól.

– Nem, inkább magyarázatot kérek.

– Nem tudja, miről mond le. – Noah-nak nyilván fogalma sincs arról, hogyan kell élvezni az életet. – Szeretnék mindent tudni a gyermekem apjáról; hogy hogyan gondolkozik, hogy néz ki, milyenek az észbeli képességei…

– Állj! – Noah morgott még valamit a bajsza alatt, mire Maxi harciasan feléje fordult.

– Mi a baj?

– Ezek a fickók odakinn mind apajelöltek?

– Természetesen.

– Olyasvalakit keres, aki gyereket csinál magának?

Maxi összeráncolta a homlokát.

– Talán nem ártana egy pszichológiai tesztnek is alávetnem a pályázókat, csak a biztonság kedvéért.

– Talán nem ártana, ha maga menne el egy pszichológushoz.

Noah a lányhoz lépett, aki egyszerre nagyon kicsinek és törékenynek érezte magát. Nyilván a férfi fekete öltözete okozta – nem is értette, Noah miért nem dobta fel a szerelését valami vidámabb színű, például citromsárga ruhadarabbal –, vagy az, ahogy az ing megfeszült meghökkentően széles vállán, ahogy a nadrág izmos combjára simult. Vagy talán a szúrós tekintete volt rá ilyen hatással? Mindenesetre minden akaraterejét össze kellett szednie, hogy ne álljon egyik lábáról a másikra, mint egy ijedt iskolás lány. Nem érzett így azóta, hogy… Ha jobban meggondolta, még sosem érzett így.

– Maga teljesen megörült? – sziszegte a férfi.

Nyilván, gondolta Maxi.

– Valószínűleg – morogta. – Talán könnyebben tudnék gondolkozni, ha ezt itt – bökött a férfi mellkasára, amely fekete falként magasodott az arca előtt, elzárva a kilátást – odébb vinné. Jóval odébb.

Noah felvonta az ugyancsak fekete szemöldökét. Haragos tekintete megenyhült.

– Úgy érzi, túl közel állok?

– Igen. Általában nem igénylem, hogy tiszteletben tartsák a személyes teremet, és én sem tartom tiszteletben másokét, de magával… – Maxi megrázta a fejét. – Talán gondoskodnom kellene egy ütközőzónáról.

Noah hátralépett.

– Így már jobb?

– Igen. Köszönöm.

– Akkor most válaszolhatna a kérdésemre. Újsághirdetés útján keresett spermadonort?

– Igen. De nagyon tapintatosan fogalmaztam.

– Valóban?

Maxi a dohányzóasztalhoz sietett, és felemelt egy újságkivágást.

– Babe nem mutatta meg ezt?

Noah egyik kezével a papírért nyúlt, míg a másikkal az ingzsebéből kivette a szemüvegét. Közben összeráncolta a homlokát, de Maxi gyanította, hogy ennek a szemüveg az oka. Noah nyilván utálja, mivel ez kézzelfogható bizonyítéka egy bosszantó fogyatékosságának. Egy olyan férfi, mint ő, talán elnézi mások gyengéit, de a sajátjait aligha.

Noah hangosan felolvasta a szöveget:

Keresek egy 25 és 40 év közötti férfit, aki hajlandó mindent beleadni egy rövid romantikus találkozásba. Fáradozásáért jól megfizetem. Alapfeltétel, hogy az említett fáradozásoknak meglegyen a gyümölcsük, s hogy az illető írjon alá egy szerződést, amelynek értelmében minden gyümölcs a másik fél kizárólagos tulajdonában marad.

– Látja? Nagyon tapintatos.

– Úgy érti, garantáltan idevonz minden dilis alakot! – Noah elrakta a szemüvegét. – Legalább volt annyi esze, hogy egy postafiókszámra kérte a válaszokat.

– Természetesen.

– Remélem, azt is kikötötte, hogy a pályázók küldjenek fényképet, életrajzot és ajánlóleveleket.

– Igen. Én… – Maxi elnémult. Várjunk csak! Itt valami nincs rendben. Hiszen Noah most látja először a hirdetést! Újraéledő gyanúval tanulmányozta a férfit. – Ha jobban meggondolom, a maga fényképét és életrajzát nem kaptam meg. Emlékeznék rá. – De még mennyire, hogy emlékezne! – És ha nem a hirdetésemre jött, miért van itt?

– Babe felhívott, miután elköltözött a házból. Aggódott magáért, azt gondolta, szüksége lehet segítségre. Nem hiszem, hogy tudta, mennyire.

– Hé! – Maxi arca elborult, ahogy eszébe jutott, hogy Noah-t az édesanyja küldte. – Talán kezdjük elölről! Kicsoda maga? Mit csinál itt? És mi köze az egészhez az anyámnak?

– Tudja, ki vagyok. Noah Hawke, ha elfelejtette volna. Babe születésnapi ajándéka. Az édesanyja azért küldött, hogy segítsek, hagyományos értelemben. Amikor megláttam a többieket az előszobában, azt hittem, fel akar venni valakit ugyanarra a munkára, amelyre Babe engem alkalmazott. Ezért tolakodtam előre.

– És milyen munka az?

– Mindenes. Személyi asszisztens. Komornyik. – Noah vállat vont. – Válasszon!

– Kösz, de inkább nem. Tudok gondoskodni magamról, és minden munkára van megfelelő emberem.

– Csak egy olyan hiányzik, aki teherbe ejti?

A célzás talált.

– Ez nem tartozik magára.

– Fura. Alig öt perccel ezelőtt még lehetséges apaként nézett rám.

– Az öt perccel ezelőtt volt. – Maxi az ajtóra mutatott. – Most azt szeretném, ha távozna.

– Természetesen. Boldogan visszamegyek Babe-hez, és közlöm vele, hogy a lányának nincs szüksége segítségre… csak gyereknemzőre – fűzte hozzá Noah. – Talán Babe hozzájárul, hogy mindenes helyett inkább ilyen minőségben legyek a szolgálatára.

– Nem! – Noah nyilván szándékosan kellemetlenkedik, mérgelődött a lány. – Nem akarom, hogy az anyám tudjon a dologról.

– Előbb vagy utóbb úgyis megtudja. Vagy addig akar titkolózni előtte, amíg a kisbaba meg nem születik?

– Be fogom avatni – mondta Maxi, akarata ellenére védekező hangon. – De nem látom be, miért kellene ezt elkapkodnom.

– Attól fél, ha Babe rájön, mi a terve, mindent elkövet, hogy lebeszélje róla?

– Nos… elképzelhető, hogy véleményt nyilvánítana az ügyről – motyogta Maxi.

– Értem. – Noah önelégülten vigyorgott. – Akkor hát mégis elfogadja az édesanyja születésnapi ajándékát, igaz?

– Ez zsarolás!

– Az – ismerte el a férfi, minden szégyenkezés nélkül.

Maxi két teljes percig gondolkodott.

– Ha jól sejtem, nincs más választásom.

– Nincs. Megígértem Babe-nek, hogy elvégzem ezt a munkát, és én mindig megtartom az ígéreteimet.

Komolyan beszélt, ez nyilvánvaló volt kemény hangjából, szigorú arckifejezéséből, abból, ahogy megfeszült az álla.

Maxi mérlegelte a lehetőségeit. Lehet, hogy hasznát veheti a fickónak. Noah erős, intelligens embernek látszik. Esetleg segítségére lehet a bemutatkozó beszélgetéseknél.

A lány arca felderült. Talán még élvezni is fogja, hogy van egy személyi asszisztense. És ha megtartja a férfit, boldoggá teszi az anyját. Már magában véve ez is megéri azt a kis kellemetlenséget, hogy az önfejű Mr. Hawke-ot egy ideig meg kell tűrnie a házában. Már csak egy aprócska részletet kellett tisztázniuk.

– Azt fogja tenni, amit parancsolok?

– Az alkalmazottja leszek, ha így értette.

Maxi nem ezt a választ várta.

– Nem régóta csinálja ezt, igaz?

– Mit? – kérdezte Noah óvatosan.

– Az a benyomásom, nehezére esik követni mások utasításait. Először dolgozna mindenesként?

Noah habozott, aztán ironikusan elvigyorodott. Most, hogy az arckifejezése megváltozott, Maxi egyszerre veszélyesen vonzónak találta.

– Ez ennyire látszik?

Egek, tényleg ez az első ilyen munkája! – gondolta a lány.

– Ne féljen! – nyugtatta meg kedvesen a férfit. – Biztos vagyok benne, hogy megbirkózik a feladattal. Most már értem, miért viselkedett olyan furcsán! Nem tudja, mit csinál.

A férfi szeme fenyegetően megvillant.

– Én nem tudom, mit csinálok?

– Igen, de emiatt ne izgassa magát! – legyintett a lány. – Majd menet közben mindent megtanul.

– Ezek szerint maradhatok?

Hát kételkedett benne? Szegény ember.

– Természetesen. Hogyan is küldhetném el, amikor tudom, hogy ez az első munkája? Ha ezt rögtön az elején megmagyarázta volna, sokkal együtt érzőbb lettem volna.

A férfi mintha nehezen kapott volna levegőt.

– Tisztázzunk valamit! Ha gyakorlott lennék, lerázna, de mert kezdő vagyok, megtart?

Maxi ragyogó arccal megpaskolta a karját.

– Pontosan. Tudja mit? Menjen szépen haza, és pihenje ki magát! Holnap munkába állhat. – Az ajtóhoz sétált, és kinyitotta. – Ne haragudjon, de most meg kell hallgatnom a pályázókat.

Noah is az ajtóhoz ment, és kinézett az előszobába.

– Használjon egyes számot!

Maxi zavartan rábámult.

– Tessék?

– A papajelöltek, úgy látom, kereket oldottak, egyetlen úriember kivételével, aki a komód tetején kuporog. Talán jó lenne, ha újra átgondolná a dolgot. Az illető nem tűnik ideális választásnak.

Maxi követte a tekintetét, és a szeme tágra nyílt.

– Azonnal jöjjön le onnét! – parancsolt a komódon gubbasztó férfira, de az hevesen megrázta a fejét.

– Addig nem mozdulok, amíg meg nem szabadít ettől a farkastól!

Maxi érdeklődéssel figyelte, ahogy Noah intésére Loner elhátrál a komódtól. Nyilvánvaló volt, hogy összeszokott kis csapatot alkotnak, és nagyon ragaszkodnak egymáshoz.

– Most már lemászhat – szólt oda a még mindig rémülten pislogó apajelöltnek.

– A kutyám teljesen ártalmatlan – jegyezte meg Noah.

– Ártalmatlan! – horkant fel a férfi. – A többieket mind elüldözte! Morgott, vicsorgott, a száját nyalogatta! Csak a jó ég tudja, mi történt volna, ha nem mászom fel ide!

– Pontosan az, ami történt. Semmi.

Loner lefeküdt a földre, a fejét a mellső mancsaira hajtva szusszant egyet, aztán behunyta a szemét, és békésen hortyogni kezdett.

– Látja? Szelíd, mint a bárány!

A férfi lekecmergett a komódról, nagy ívben megkerülte az állatot, és az ajtóhoz iramodott.

– Várjon! – kiáltotta Maxi. – És a megbeszélésünk?

– Azt felejtse el! Annyira nem vagyok kétségbeesett!

Az ajtó becsapódott a férfi mögött, és Maxi csípőre tett kézzel Noah-ra meredt.

– Most mi a csudát csináljak?

– Javasolhatok valamit?

–Hm?

– Keressen magának férjet! Akkor annyi gyereket szülhet, amennyit akar. Ez biztonságosabb megoldás. És észszerűbb.

– Nocsak, nocsak! – csendült fel a bejárat felől egy vidám férfihang. – Remélem, nem zavarok?

Noah azonnal Maxi elé ugrott, a testével fedezve a lányt.

– De igen, ha maga is a bemutatkozó beszélgetésre jött.

A lány püfölni kezdte a hátát. Nem mintha sokat ért volna vele. Öklei visszapattantak a férfi testéről, mintha az nem is húsból és vérből, hanem acélból lett volna.

– Álljon már félre az útból, maga elmebeteg!

– Loner? – Gazdája halk kiáltására az állat felemelte a fejét, beleszimatolt a levegőbe, aztán tovább szundikált. Noah bólintott és félrehúzódott. – Minden rendben.

Maxi haragosan rámeredt.

– Gondolja? – Sajnálatos módon Noah éppolyan érzéketlennek tűnt a gúnnyal, mint az ökölcsapásokkal szemben. Maxi elcsörtetett mellette, és megölelte a látogatóját, felhasználva az alkalmat arra, hogy összeszedje magát. Az új mindenese ugyanis túl nyugtalanító hatást gyakorolt rá. – Reggie bácsi! Isten hozott!

– Szervusz, drágám – mosolygott a lányra szeretettel Reggie Fontaine. – Hogy vagy?

– Köszönöm, jól. – Maxi megmarkolta nagybátyja makulátlanul vasalt inggallérját, észre sem véve, hogy összegyűri lelkesedésében, és puszit nyomott a férfi arcára. – Hol jártál? Mintha eltűntél volna a föld színéről! Annyira hiányoztál!

– Sajnálom, kedvesem, de olykor az üzlettel is foglalkoznom kell. – A férfi Noah-ra pillantott. – Nem mutatsz be bennünket egymásnak?

Maxi szerette volna rávágni, hogy nem, de nem tehette, mivel a nagybátyja nagy súlyt helyezett a jó modorra.

– Ó, bocsáss meg! Ez itt Noah Hawke. Noah, ez Reggie Fontaine, a nagybátyám.

– Hawke… Hawke… – ráncolta össze Reggie a homlokát, ahogy kezet fogott a másik férfival. – Mintha már hallottam volna ezt a nevet.

– Emlékszel Mel Hawke-ra, anya volt vőlegényére? – hadarta Maxi. – Noah Mel távoli rokona.

Reggie arcán különös kifejezés suhant át.

– Mel és Babe újra együtt vannak? Azt hittem, annak a kapcsolatnak már vége.

– Jól hitte – vetette közbe Noah. – És az ittlétemnek semmi köze hozzájuk. Maxi alkalmazottja vagyok.

– Maxi alkalmazottja? – visszhangozta Reggie, szelíd, kék szemében kíváncsisággal vegyes aggodalommal. – Tényleg túl sokáig voltam távol. Mikor alkalmazta Maxi?

A lány tekintete ide-oda vándorolt. Úgy érezte, mintha a két férfi között néma párbeszéd folyna, s ettől elfogta az idegesség.

– Az imént – válaszolta.

– Babe születésnapi ajándéka vagyok. – Noah összefonta a karját a mellkasán. – Bármire is van szüksége Miss Fontaine-nek, én megadom neki.

Reggie felvonta az egyik szemöldökét.

– Bármire?

– Bármire – erősítette meg Noah.

Maxi közéjük furakodott, a könyökét Noah gyomorszájába vágva, bár gyanította, hogy ezzel magának nagyobb fájdalmat okozott, mint a férfinak.

– Azt hiszem, ezt a részt elfelejtette említeni – dünnyögte, fájó könyökét masszírozva.

– Remélem, megbocsátja nekem – válaszolta Noah, csöppet sem bűnbánóan. – Még nem beszéltük meg a munkaköri leírásomat. Azt gondoltam, erre ráérünk, ha már beköltöztem.

– Ideköltözik? – hökkent meg Reggie.

Noah rámosolygott, ártatlanul, mint egy bukott angyal. Loner feltápászkodott, és éberen csillogó szemmel leült a gazdája lába mellé.

– Máskülönben hogyan adhatnék meg Miss Fontaine-nek mindent, amire szüksége van?

– Bocsásson meg egy pillanatra! – Reggie karon fogta az unokahúgát, és odébb húzta. – Ellenőrizted a fickó hátterét? – kérdezte halkan. – Biztos, hogy nem veszélyes, hogy befogadhatod a házadba?

– Nem, nem ellenőriztem – válaszolta Maxi türelmesen, és Noah-ra lesett, aki valószínűleg minden szót hallott. Ezt a gyanúját megerősítette a férfi csúfondáros arckifejezése. – Babe alkalmazta. De ha ez megnyugtat, majd megkérdezem tőle, hogy tájékozódott-e.

– Tudod, mennyire szeretem az anyádat, de… – Reggie felsóhajtott. – Nem akarlak megbántani, kedvesem, de Babe nem az óvatosságáról híres. Szerintem beérte annyival, hogy egy pillantást vetett Mr. Hawke lenyűgöző külsejére, és híres-hírhedt ösztönére hagyatkozva már meg is hozta a döntést.

– Anyának nem sok szerencséje volt a férfiakkal…

– Ez enyhe kifejezés, drágám. Véleményem szerint az édesanyád pocsék emberismerő.

Maxi igazat adott a nagybátyjának, de csak magában.

– Biztosan azt gondolta, segítségre lesz szükségem most, hogy elköltözött – próbálta más vágányra terelni a beszélgetést.

– Babe-nek… – Reggie megköszörülte a torkát – …új barátja van?

– Ha igen, nekem nem említette.

– Olyankor szokott elköltözni, nem? – Reggie kék szemében sajnálkozás villant. – Szóval lehet, hogy hamarosan megkapjuk a meghívónkat az ötödik esküvőjére.

– A hatodikra – javította ki Maxi, és megérintette a karját. – Apát mindenkinél jobban szerette, Reg bácsi. Ezt te is tudod. Őt soha senki nem tudta pótolni.

– Babe mégis tovább próbálkozik, tovább keresi az utódját. Nem mintha bárkinek könnyű lenne a bátyám helyébe lépni.

– Talán a következő férfi más lesz.

Reggie összeszorította az ajkát.

– Találkoztál vele?

– Mint mondtam, ha van valakije, nekem nem említette. – Maxi fintorgott – Tudod, milyen.

– Igen, drágám – mormolta Reggie, álmodozó, szomorkás mosollyal. – Babe különleges teremtés.

– Engem most mindenesetre meglepett. Azelőtt mindig megvárta, hogy eljegyezzék, mielőtt elköltözött volna. Ezúttal szó sem volt ilyesmiről. Pár nappal ezelőtt összecsomagolta a holmiját, megpuszilt és elviharzott. Azóta csak akkor látom, amikor beugrik a postájáért.

– Vajon mit forralhat?

Maxi nem tudta, mit feleljen. Az édesanyja teljesen kiszámíthatatlan volt.

– Talán egy kis egyedüllétre vágyott. A Nob Hill-i lakást használja.

Reggie egyenesen állt, de a tartásából feszültség érződött. Végül lesimította összegyűrt gallérját, és mereven elbámult Maxi feje fölött.

– Az anyád nem az az ember, aki képes huzamosabb ideig egyedül élni. Azt gyanítom, fel kell készülnünk a legrosszabbra.

– Talán ezúttal szerencséje lesz.

Valami okból Reggie erre még lehangoltabbnak tűnt.

– Reméljük a legjobbakat. Babe megérdemli, hogy megtalálja a boldogságot. Talán sikerülne is neki, ha nem ugrana egyik… – Elnémult és elvörösödött.

– Egyik házasságból a másikba? – fejezte be helyette szárazon Maxi.

Reggie arcára mély barázdákat vésett a fájdalom.

– Ne haragudj, drágám! Megbocsáthatatlanul goromba voltam.

Maxi megveregette a karját.

– Nem, Reggie bácsi, csak őszinte.

– Nos, Miss Fontaine? – szólt közbe Noah. – Hogy döntött? Megtart, kockáztatva az életét és a testi épségét, vagy elküld?

Maxi bátorítóan a nagybátyjára mosolygott, aztán visszafordult az „alkalmazottjához”. Noah-ra egyébként nehéz volt így gondolnia, mert nyomát sem lehetett felfedezni benne az alárendeltekre jellemző tisztelemek és alázatnak.

– Hogyan is utasíthatnám vissza az édesanyám születésnapi ajándékát? – mormolta. – Vagy hogyan tagadhatnám meg magától a lehetőséget, hogy életében először mindenesként dolgozzon? De azt megérti, hogy szükségem lesz az önéletrajzára és ajánlólevelekre?

– Különben kénytelen lennék a sarkamra állni, és megtiltani, hogy alkalmazza magát – tette hozzá Reggie szigorúan.

– Rendben – bólintott Noah.

– Mikor tud beköltözni?

Mielőtt Noah válaszolhatott volna, egy kisfiú rontott be az ajtón.

– Szia, Maxi! Micsoda autó parkol a ház előtt! Látnod kellene! És mellette egy valóságos óriás áll, egyenruhában!

– Szia, Pudge – üdvözölte Maxi a gyereket. – Késtél. Csak nem zártak be megint büntetésből az iskolában?

– Nem! Kint segítettem. Ó! – csettintett a kisfiú. – Majd elfelejtettem. Gyere át! Ezért jöttem.

– Azt hiszem, ideje indulnom – mondta Reggie.

– Jaj, ne! – tiltakozott Maxi. – Nem maradhatsz itt vacsorára?

Reggie Noah-ra pillantott

– Ezúttal sajnos nem. De hamarosan találkozunk.

– Megígéred?

– Meg, és én mindig megtartom az ígéreteimet, drágám.

– Az a cirkáló a kapu előtt a magáé? – kotyogott közbe Pudge.

Reggie rávigyorgott.

– Igen, az enyém, fiatalember.

– És az óriás? Az is a magáé?

– Ő a sofőröm.

– Hűha!

– Pudge? – szólt közbe Maxi.

– Ja, igen. Odaát elszabadult a pokol!

– Pudge!

Reggie megpuszilta az unokahúgát.

– Majd felhívlak.

– Jó, persze – felelte a lány szórakozottan. – Bármikor.

– Drágám… – Reggie bánatos mosollyal megrázta a fejét. – Mindegy, hagyjuk.

Volt valami a hangjában, amire Maxi felfigyelt.

– Reggie bácsi?

– Semmi baj. Majd máskor beszélünk. – A férfi megölelte a lányt, és elhagyta a házat.

– Miről van szó, Pudge? – kérdezte Noah, és tekintete a fiúról Maxire siklott. – Talán segíthetek.

Segíthet? Még csak az kellene! – gondolta Maxi. Noah-nak a jelek szerint van egy nagy hibája. Szereti átvenni az irányítást. És ezt ő nem engedheti meg neki.

– Majd én mindent elintézek – mondta gyorsan. – Arról volt szó, hogy maga ma pihen, és csak holnap áll munkába.

Noah felhúzta a szemöldökét.

– Úgy nézek ki, mint akinek szüksége van pihenésre? Mi lenne, ha magával mennék afféle megfigyelőként? Legalább látnám, hogyan mennek itt a dolgok.

Pudge megrángatta Maxi karját.

– Gyere már!

Maxi hátrafújt egy tincset a szeméből.

– Jó, nem bánom, de senkit ne ijesszen meg!

– Ne ijesszek meg? Ezt meg hogy érti? – Noah szinte felnyársalta a tekintetével.

– Úgy, hogy maga könnyen rá tud ijeszteni az emberekre, és én szeretném, ha senkit sem hozna zavarba, nem félemlítene meg azzal, hogy az izmait ugráltatja, vagy olyan szemmel bámul rájuk.

– Milyen szemmel?

Pudge idegesen ugrándozott.

– Ha nem jössz azonnal, meg fogják ölni egymást! – sipította.

Noah megint Maxi elé állt.

– Addig nem, amíg én itt vagyok.

Maxi megpróbálta félrelökni az útjából, aztán meggondolta magát, és inkább megkerülte, a válla fölött haragos pillantást vetve rá.

– Ilyen szemmel, Tarzan!

3. FEJEZET

Maxi Pudge-dzsal az oldalán a ház hátsó része felé indult. Nem hallotta Noah lépteit, mégis érezte, hogy a férfi követi. Milyen különös! Minden idegszálával érzékelte a közelségét.

Ki a fene ez a fickó, és miért küldte Babe éppen őt? Nyilvánvaló volt, hogy Noah nem szeret parancsokat teljesíteni, csak osztogatni. Ráadásul saját bevallása szerint ez lesz az első ilyen munkája. Maxi elhatározta, hogy mihelyt teheti, kifaggatja az anyját. Majd utána eldönti, hogy örüljön-e a születésnapi ajándékának, vagy cserélje be valami másra.

A lány a konyhaajtón át elhagyta a házat, és a kertben álló kis épület felé irányította a lépteit. Ez régebben garázs volt, de amikor Widget és Pudge hozzá költöztek, a földszinten különféle helyiségeket, az emeleten pedig egy lakást alakíttatott ki a számukra.

– Mindenki őrizze meg a nyugalmát! – kiáltotta.

– Nem tudod, mi vár rád odabenn, különben nem mondanád ezt – intette Pudge.

Maxi felsóhajtott.

– Hát ez remek.

– Előremegyek – ajánlotta fel Noah, majd mielőtt Maxi vitába szállhatott volna vele, belökte az ajtót, és belépett, a testével fedezve őt, mint korábban, a nagybátyja érkezésekor.

Maxi ezt meghatónak, ugyanakkor fölöslegesnek és bosszantónak találta. Először csak a zsivajt hallotta, s ahogy kikandikált a férfi háta mögül, felnyögött.

A szobában óriási felfordulás uralkodott. Két asszony rikácsolva vitatkozott két különböző nyelven, miközben körülöttük viháncoló, sikítozó gyerekek szaladgáltak. Egy hangfalból zene üvöltött, mindenütt ruhadarabok hevertek. Egy harmadik nő az egyik sarokban kuporgott, boldogtalan képpel.

– Mi történt? – tudakolta Maxi döbbenten, de senki sem figyelt rá. – Hé!

– Megengedi? – kérdezte Noah.

Minthogy az ő módszere csődöt mondott, a lány beleegyezően bólintott.

– Persze.

Noah csettintett Lonernek. Az állat éleset vakkantott, aztán beugrott a szobába, és egy-kettőre a helyiség egyik oldalára terelte a gyerekeket.

A zaj szint kicsit csökkent.

Ekkor Noah éleset füttyentett, mire az asszonyok elnémultak, megfordultak, és az újonnan érkezettekre bámultak. A gyerekek közben lelkendezve körülvették Lonert.

– Mi a gond, hölgyeim? – kérdezte Noah.

A kérdezettek azonnal megrohanták, mindegyik csak mondta a magáét, de Maxi meglepetésére, amikor Noah felemelte a kezét, azonnal elhallgattak. Vajon mi a férfi titka? Neki miért nem sikerült soha így beléjük fojtani a szót?

– Egyszerre csak egy beszéljen, ha szabad kérnem!

A legidősebb nő, Dana, spanyolról angolra váltott;

– Eltűnt az időbeosztásunk, és nem tudjuk, melyikünknek mikor mit kell csinálnia.

– Hol van Rosie? – kérdezte Maxi. – Neki van egy másolata.

– Az orvosnál. – Dana a gyerekek felé intett. – Ezért nincs senki, aki vigyázna a kicsikre. Megpróbálok kiválasztani egy megfelelő ruhát Widgetnek, de Carmela azt mondja, először meg kell fésülnie őt és ki kell sminkelnie…

Maxi megborzongott, ahogy jobban szemügyre vette a fiatal lányt. Widget keskeny arca a szivárvány minden színében pompázott, haját előnytelenül feltupírozták. Nem csoda, hogy az ajka sírósan legörbül…

Pudge megvetően megrázta a fejét.

– Látod, mit csináltak a nővéremből? Hogyan kapjon munkát, amikor úgy néz ki, mint egy madárijesztő?

– Widget, eredj a fürdőszobába, és mosd meg az arcodat! – rendelkezett Maxi. – Minthogy nincs, aki vigyázna a gyerekekre, máskor kell a frizuráddal és a sminkeddel foglalkoznunk. Ma inkább írd meg az önéletrajzodat!

– Jó – suttogta Widget megkönnyebbülten.

– Ha megmosakodtál, menj át a komputerszobába, és láss munkához!

– Az ötlet jó, csak az a bökkenő, hogy Leonardnak, bár már egy órája itt kellene lennie, se híre, se hamva – kotyogott közbe Daria. – Márpedig azt az őrült számítógépet csak ő tudja kezelni. Mi nem tudunk segíteni Widgetnek…

Maxi Noah-hoz fordult.

– Ért a komputerekhez és az önéletrajzíráshoz?

– Miért, maga nem?

– Nem különösebben… De ne vágjon olyan fensőbbséges képet! Bármit meg tudok tanulni, amit akarok, csak éppen nincs kedvem… Szóval tud segíteni?

– Feltételezem, hogy elboldogulok valahogy.

– Nagyszerű. – Maxi visszafordult az asszonyokhoz. – Daria, légy szíves, keress Widgetnek egy megfelelő ruhát! Mivel nem sztriptíztáncosnőként vagy jósnőként akar elhelyezkedni, válassz egy szolid, ízléses holmit! Talán az én számból ez furcsán hangzik, de ügyelj a színösszeállításra! Carmela, minthogy Rosie nincs itt, vigyáznál helyette te a gyerekekre?

– Szívesen.

– Remek! Jöjjön! – intett Maxi Noah-nak. – Megmutatom a komputerszobát.

– Elmagyarázná, mi ez az egész?

– Persze. – Maxi megvárta, amíg hallótávolságon kívül érnek, csak aztán fogott bele: – Dana és Carmela a házvezetőnőm, Rosie rokonai. Amikor hallottam, hogy munkát keresnek, felvettem őket, hogy segítsenek Widgetnek. És persze Rosie-nak is, aki a jövő hónapban fog szülni.

– Miben kell segíteniük Widgetnek?

– Állást találni.

Noah egy teljes percig hallgatott.

– Felvett két nőt, hogy segítsenek egy harmadiknak állást találni? – kérdezte végül hitetlenkedve.

– Pontosan.

– Miért nem vette fel inkább Widgetet?

Ahhoz képest, hogy milyen okos ez a fickó, nem gondolkozik valami logikusan, állapította meg Maxi.

– Mert Danának és Carmelának is munkára volt szüksége.

– Nem tudom követni.

Maxi türelmetlenül fújt egyet.

– Egyiküknek sincs sok esélye a munkaerőpiacon. Daria özvegy, egyedül neveli a négy gyermekét, Carmela meg szinte még gyerekfejjel szülte meg a két porontyát, és most esti iskolába jár, hogy megszerezze az érettségit.

– Már értem, miért jelentenek olyan nagy segítséget Widgetnek – dörmögte Noah. – Egyáltalán miféle név az, hogy Widget és Pudge?

– Erre a névre hallgatnak – válaszolta nyugodtan a lány. – Ha majd úgy döntenek, hogy a rendes nevüket használják, azon fogjuk szólítani őket.

Noah felsóhajtott.

– Bocsásson meg!

– Semmi baj, bár örülnék, ha mellőzné a gúnyt, főleg a hölgyek előtt. Nehéz körülmények között igyekeznek helytállni, és nem akarom, hogy aláássa az önbizalmukat.

– Igaza van. Még egyszer bocsánatot kérek.

Maxi haragja azonnal elszállt. A férfi különös körülmények közé csöppent, érthető, ha olykor hibázik. Ez vele is gyakran előfordult, s a jövőben neki is bármikor szüksége lehet majd Noah elnézésére.

– Elfogadom a bocsánatkérését – mosolygott a férfira.

– Szóval azért alkalmazta Carmelát és Dariát, hogy segítsenek Widgetnek álláshoz jutni?

– Igen. A kilátásai nem valami jók. Még egy rendes ruhát sem engedhet meg magának, amelyben megjelenhet a bemutatkozó beszélgetésen. Azonkívül fogalma sincs, hogyan kell viselkedni egy ilyen tárgyaláson. Már magában véve a gondolat is, hogy meg kell pályáznia egy állást, rémülettel tölti el.

– Így hát maga igyekszik felkészíteni.

– Igen.

– Ellátja ruhákkal, megtanítja, hogyan fésülködjön és hogyan fesse ki magát, és hogyan írja meg az önéletrajzát. De ez még nem minden?

– Nem. Widget afféle közös vállalkozás. Daria felelős a ruhatáráért, Carmela a sminkjéért és a frizurájáért.

– Még ha ezzel a lelkébe gázolok is, meg kell jegyeznem, hogy Carmelára is ráférne néhány lecke.

Maxi kuncogott.

– Kicsit túl bőkezűen bánik a festékekkel, igaz?

– Enyhén szólva. Leonard felelős az önéletrajzokért?

– És ő készíti fel Widgetet a munkahelyi bemutatkozó beszélgetésekre. Widget nagyon félénk, mindig suttog. Még nem sikerült kicsalnunk belőle egyetlen hangosabb szót sem, de remélem, hamarosan bekövetkezik az áttörés.

– Talán ebben segíthetek.

– Tényleg? – Maxi meggondolatlanul megérintette a férfi karját. Ahogy Noah izmai megfeszültek az ujjai alatt, megborzongott. Miért küldött az édesanyja egy ilyen vonzó férfit? Miért nem egy idősebbet, egy nyeszlettet vagy csúnyát választott? Ha Noah csúnya lenne, talán nem hatna így rá, persze csak amíg rá nem szegezi ezüstszürke szemét, és meg nem szólal rekedtes, mégis simogató hangján. Akkor éppígy belebolondulna.

Maxi meghökkent. Belebolondulna? Nem. Nem és nem! Az efféle gondolatok csak bajba sodorják az embert!

Ijedten elkapta a kezét a férfi karjáról, és belökte a komputerszoba ajtaját.

– Tessék – közölte tettetett vidámsággal. – Itt mindent megtalál, amire szüksége lehet ahhoz, hogy segítsen Widgetnek önéletrajzot írni, és elpróbáljon vele egy felvételi beszélgetést. Á, Widget már itt is van!

– Maxi?

Noah megint azt a bársonyos, szexi hangot használta, és Maxi gyorsan hátralépett.

– Megyek, megnézem, Daria és Carmela mit csinál, és hogy Loner nem falta-e fel valamelyik gyereket. – Mosolyt erőltetett az arcára. – Ez egyébként vicc akart lenni. Akkor majd később találkozunk.

Noah szája szegletében mosoly bujkált.

– Igen.

Maxi felemelte a kezét.

– Viszlát!

– Viszlát!

Maxinek semmi más nem jutott az eszébe, így aztán kelletlenül sarkon fordult, és elvonult. Érezte, hogy a férfi követi a tekintetével, de nem mert hátranézni. Biztos volt benne, hogy Noah kineveti. Milyen megalázó.

Teljes öt percig bírta, aztán a kíváncsiság visszaűzte a komputerszobához, s óvatosan belesett a nyitott ajtón.

Widget a számítógépnél ült, két ujjal ütögette a billentyűket. Noah az orra hegyére lecsúszott olvasószemüveggel mögötte állt, és figyelte, mit ír. Widget időnként hátrapillantott, és félénken rámosolygott.

Noah nyilván mély benyomást tett rá, állapította meg Maxi elégedetten. Ahogyan rám is.

Arra gondolt, milyen szívesen hagyta volna, hogy Noah teherbe ejtse, és elvörösödött.

– Valami baj van? – kiáltotta Noah.

– Csak meg akartam kérdezni, nincs-e szüksége valamire – füllentette Maxi.

– Köszönöm, nincs.

– Noah nagyon aranyos – mesélte Widget félénken. – Azt mondta, gyakorolhatok rajta.

Maxi felhúzta szemöldökét.