Anyának és apának

London, 1940 decembere

ELSŐ FEJEZET

Az újsághirdetés

AMIKOR MEGPILLANTOTTAM az újsághirdetést, azt hittem, tényleg szétfeszíti a szívemet az izgalom. Roppant vidám napom volt addig, leszámítva, hogy a Luftwaffe mindenkinek bosszúságot okozott, elkéstünk miatta a munkából; aztán viszont szereztem egy vöröshagymát, ami lehetővé tette egy ragu készítését. Amikor viszont megláttam a hirdetést, szinte felrobbantam a boldogságtól.

Negyed négy volt, egy cudar decemberi délután, amikor úgy látszott, mintha már azelőtt sötétedni kezdene, hogy valóban világos lett volna, ráadásul két mellény és egy télikabát sem volt képes melegen tartani. A huszonnégyes busz emeletén ültem, és láttam a leheletemet.

Hazafelé tartottam a munkából, ahol a Strawman ügyvédi iroda titkárnőjeként dolgoztam, és vártam már, hogy pihenhessek kicsit, mielőtt kezdődik az éjszakai műszakom a tűzoltósági telefonközpontban. Elolvastam már minden szót az Evening Chronicle híroldalain, aztán a horoszkópot kerestem, amiben nem hittem, de gondoltam, a biztonság kedvéért érdemes elolvasni. Legjobb barátomnak, Buntynak azt írta: „Hamarosan pénzhez jutsz. Kabalaállat: görény”, ami egészen ígéretesen hangzott; nekem pedig azt: „Talán idővel jobban alakulnak a dolgok. Kabalahal: tőkehal”, ami már sokkal kevésbé tetszett.

Aztán megláttam, az Állásajánlatok között, egy lekvárfőző (gyakorlat nem szükséges) és egy overallgyári munkafelügyelő (tapasztalat előny) pozíció társaságában.

GYAKORNOKOT KERESÜNK: Részmunkaidős gyakornoki állás a Launceston Press Ltd.-nél, a London Evening Chronicle kiadójánál. Elvárás a hozzáértés, lelkesedés és szorgalom, továbbá a minimum 60 szpp sebességgel történő gépelés, 110 szpp-es gyorsírással. Levelét mihamarabb várjuk Mrs. H. Birdhöz a Launceston Press Ltd.-től, Launceston House, London EC4.

A legjobb állás volt, amit valaha láttam.

A legnagyobb vágyam az életben (természetesen azon felül, hogy érjen véget a háború, Hitler pedig szörnyű halált haljon) az volt, hogy újságíró lehessek. Pontosabban az a valaki, akit csak úgy emlegetnek: az a haditudósító nő.

Az egész elmúlt tíz évben – mióta megnyertem egy látogatást a helyi újsághoz tizenkét évesen egy határozottan borzalmas versemmel – újságírói pályáról álmodoztam.

A szívem úgy kalapált a mellényeken és a télikabáton át, hogy attól tartottam, kiugrik a helyéről, egyenesen a mellettem ülő hölgy ölébe. Nagyon hálás voltam az állásomért a Strawmannél, de bármit megtettem volna a lehetőségért, hogy tudósítóvá válhassak. Olyan emberré, aki kezében jegyzetfüzettel mindig készen áll kiszagolni a politikai intrikát, nehéz kérdéseket szegezni a kormányzati képviselőknek, és – ami a legjobb az egészben – felpattanni a legutolsó repülőgépre egy távoli országba, hogy fontos beszámolókat küldjön haza felkelésekről és háborúkról.

Az iskolában a tanáraim óva intettek az efféle túlzó törekvésektől, hiába angolból voltam a legjobb. Megakadályozták azt is, hogy nyílt levelet írjak a miniszterelnöknek a külpolitikájával kapcsolatban az iskolaújságba. Lehangoló kezdet volt.

Azóta kitartottam, de nehéznek bizonyult szinte teljesen tapasztalatlanul munkát találnom, főleg mivel azt tűztem ki célomul, hogy a londoni Fleet Streeten helyezkedem el egy újságnál. Ugyan általában egészen optimista természetem van, de még én sem gondoltam, hogy három nyári szüneten át tartó írás a Little Whitfield Gazette-nek majd Berlinbe juttat.

De most eljött az én időm.

Újra átolvastam a hirdetést, és azon gondolkoztam, vajon megütöm-e a mércét.

Hozzáértés

– Igen, még ha nem is voltam benne teljesen biztos, hogy pontosan mihez kellene értenem.

Lelkesedés

– Határozottan. Kis híján tébolyultan üvöltözni kezdtem a buszon.

Szorgalom

– Aludnék az iroda padlóján, ha ezen múlik.

Alig vártam, hogy jelentkezhessek.

Csengettem, hogy leszállhassak a következő megállónál, és a vidám csörrenésre a busz lassítani kezdett. Megfogtam a táskámat, a gázálarcomat és a hagymámat, aztán az újsággal a hónom alatt lefelé igyekeztem; az egyik kesztyűmet még ott is felejtettem a nagy sietségben.

– Köszönöm! – kiáltottam oda a vezetőnőnek, miközben leugrottam a busz hátuljáról. Még meg sem állt teljesen a Boots patika mellett, amely még mindig nyitva volt, pedig előző héten minden ablakát kirobbantották, de én máris a járdára ugrottam, és elindultam hazafelé.

Nem a Boots volt az egyetlen üzlet, amely megsérült a támadások során. Az egész utca megszenvedte. A vegyesboltból nem maradt több, mint egy fél fal és némi törmelék, a szomszédos épületben négy lakás teljesen szétrobbant, Mr. Parson gyapjúkereskedése helyén pedig csupán egy tátongó lyuk maradt. A Pimlico ugyan megmaradt, de az sem úszta meg veszteségek nélkül.

Átszaladtam az utcán, átugrálva a gödröket, aztán lelassítottam, hogy köszönjek Mr. Bone-nak, az újságárusnak („Talán inkább hentesnek kellett volna mennem, ha már csontot jelent a nevem!”), aki éppen újságokat rendezgetett a boltja előtt. A légószolgálatos overallja volt rajta, és az ujjait melengette leheletével.

– Szép jó napot, Emmy! – szólt lihegve. – Megkaptad a reggeli lapot? Szép kép van a címlapon őfelségeikről – mosolygott ragyogóan. Dacára annak, hogy mit tett vele a háború, Mr. Bone volt a legvidámabb ember, akit ismertem. Akármilyen szörnyűek is voltak a hírek, ő mindig felhívta a figyelmemet valami szépre. – Ne, ne állj meg! Látom, hogy sietsz valahova.

Általában megálltam beszélgetni vele a napi hírekről. Mr. Bone olykor odaadta a megmaradt újságokat vagy a Picture Post magazint, ha valaki foglalt egyet, de elfelejtett elmenni érte, még akkor is, ha vissza kellett volna küldenie a kiadónak, de aznap egyszerűen haza kellett mennem.

– Második oldal, Mr. Bone – kiabáltam hálásan. – A Chronicle-ben gyakornokot keresnek. Azt hiszem, ez lehet a nagy lehetőségem!

Mr. Bone roppant mód támogatta az álmomat, hogy női haditudósító legyek, még ha aggódott is értem azért, mert ellenséges területre vágyódom, most pedig mosolya még szélesebb lett, és diadalmasan meglóbálta az esti újság egy példányát.

– Ez a beszéd, Emmy – kiabálta. – Sok sikert! Elteszem neked a mai Timest.

Odakiabáltam egy köszönömöt, és hevesen integettem szabad kezemmel, miközben az utca vége felé szaladtam. Még néhány perc, aztán éles jobbkanyar, kikerülve két idős hölgyet, akiket felettébb érdekelt Walter, a krumpliárus – valószínűleg a hő miatt –, aztán a teaház mellett elhaladva hazajutottam.

Buntyval együtt laktunk a nagymamája házának emeletén, a Braybon Streeten. Légiriadó esetén őrültek háza volt lefelé az Anderson óvóhelyre a kertbe, de addigra már hozzászoktunk, ezért nem aggasztott minket túlzottan, és szörnyen szerencsések voltunk, hogy ingyen lakhatunk ott.

Feltéptem a bejárati ajtót, átszaladtam a járólappal burkolt folyosón, aztán fel a lépcsőn.

– Bunty! – kiabáltam, és reméltem, hogy meghall három lépcsősorral feljebb. – Ezt nem fogod elhinni. A legeslegjobb híreim vannak!

Mire felértem a lépcső tetejére, Bunty már előbukkant a szobájából hálóköntösében, álmosan a szemét dörzsölgetve. Éjszakai műszakban dolgozott titkárnőként a hadügyminisztériumban, de természetesen semmit nem árulhatott el abból, hogy ez pontosan mit takar.

– Megnyertük a háborút? – kérdezte. – A munkahelyemen semmit nem hallottam róla.

– Csak idő kérdése – feleltem. – Nem, de nézd, ez majdnem olyan jó!

A kezébe nyomtam az újságot.

– Lekvárfőző?

– Nem, te bolond! Alatta.

Bunty hunyorítva nézte meg újra a lapot, aztán kikerekedett a szeme, amint meglátta a hirdetést.

– Ó, ISTENEM! – Minden szóval egyre hangosabb lett. – EMMY, EZT A MUNKÁT NEKED TALÁLTÁK KI!

Hevesen bólogattam.

– Tényleg így gondolod? Így van, igaz? – kérdeztem kissé összefüggéstelenül.

– Még szép. Csodálatos leszel.

Bunty volt a világon a leghűbb barát. Elképesztően gyakorlatias is volt, ezért rögtön akcióba is lendült.

– Már ma írnod kell nekik. Legyél az első! Mr. Strawman ad ajánlást, igaz? És Davies kapitány a tűzoltóságról. Jaj, Istenem, ugye azért tudsz majd ott is dolgozni?

Az ügyvédi irodai állásom mellett csatlakoztam az önkéntes tűzoltókhoz is, mielőtt elkezdődött a Blitz. Jack öcsém folyamatosan repült és harcolt, és itt volt az ideje, hogy én is kivegyem belőle a részem. Bunty barátja, William teljes munkaidős, B műszakos tűzoltóként dolgozott, és amikor felvetette, hogy önkénteskedhetnék telefonközpontosként a Carlton Street-i kisegítő tűzoltóságon, tökéletesen hangzott. Heti három éjszaka dolgoztam ott, és összeegyeztethető volt a titkárnői állásommal. Davies kapitánnyal kellett részt vennem egy interjún, majd egy orvosi vizsgálaton, hogy tudják, nem készülök meghalni, aztán már az enyém is volt a pozíció. Elegáns, sötétkék egyenruha csillogó gombokkal, nagy, fekete cipő, és roppant mód örültem magamnak a tűzoltószolgálatos kitűzővel ellátott sapkámmal.

Buntyval gyerekkorunk óta ismertük Williamet, és amikor én is csatlakoztam a tűzoltósághoz, falucskánk újságjától feljöttek Londonba, és lefényképeztek mindhármunkat. A következő szalagcímmel jelentették meg: Little Whitfield, a megmentő, mintha legalábbis Williammel és Buntyval mi hárman lennénk felelősek az egész város biztonságáért és a hadügyminisztérium működtetéséért. Említést tettek a vőlegényemről, Edmundról is, ami nagyszerű volt, hiszen ő is Little Whitfieldből származott, még ha azt is sugallták, hogy ő irányítja legalább a királyi tüzérség felét, ami Edmund elmondása szerint túlzás. Elküldtem neki a cikket, és jót nevetett rajta. Jó érzés volt, hogy az újság mindannyiunkról írt. Olyan volt, mint régen, mielőtt a háború mindent szétzilált, és Edmundot a világ másik felére küldték.

Két héttel azután, hogy csatlakoztam a tűzoltósághoz, a németek megtámadták Londont, én pedig örültem, hogy hasznos lehetek. A B műszakos Thelma barátnőm azt mondta, hogy még ha egyelőre nem is lehetek női haditudósító, legalább kiveszem a részem a feladatból.

– Ja, részmunkaidős, akkor jó – válaszolta meg a saját kérdését Bunty, miután még egyszer elolvasta a hirdetést. Ekkorra abbahagyta a kiabálást, és halálosan komoly lett. – Emmy, komolyan, ez lehet a nagy esélyed!

Egy pillanatig csak néztünk egymásra, ahogy belegondoltunk, hogy mekkora dolog ez.

– Lefogadom, hogy minden hírről tudsz – szólalt meg újra. – Le fogod őket nyűgözni.

– Nem tudom, Bunts – kezdtem hirtelen izgulni. – Biztosan hatalmas elvárásaik vannak, még a gyakornokok felé is. Megtennéd, hogy kikérdezel?

A nappaliba indultunk, ahol két köteg magazin és három füzetnyi kivágott újságcikk egyensúlyozott a dohányzóasztalon. Levettem a sapkámat, aztán a táskámba nyúltam, és elővettem a „biztonság kedvéért” mindig magamnál tartott füzetemet, majd átlapoztam a végét, ahova nagy, piros betűkkel felírtam, hogy MELLÉKLET, alá pedig azt, hogy A HÁBORÚS KABINET TAGJAI.

Átnyújtottam Buntynak, aki ledőlt a kanapéra.

– Úgy teszek, mintha én lennék az interjúztató – mondta, és a szoba legkényelmetlenebb széke felé intett. – Roppant zord leszek. Először is, ki a pénzügyminiszter?

– Sir Kingsley Wood – feleltem, miközben kigomboltam a kabátomat, és leültem. – Ez könnyű.

– Helyes. A Titkos Tanács elnöke? Alig várom már, hogy ott kezdj dolgozni. A szüleid annyira örülnek majd!

– Sir John Anderson – válaszoltam meg a kérdést. – Azért ne hamarkodjunk el semmit, még nem kaptam meg az állást. Remélem, hogy anya és apa örülni fognak neki. Valószínűleg aggódnak azért majd a rám leselkedő veszély miatt.

– De úgy fognak tenni, mintha kutya bajuk sem lenne – jelentette ki Bunty. Összemosolyogtunk. Bunty majdnem olyan jól ismerte a szüleimet, mint én. Apáink már a Nagy Háború alatt barátok lettek, és Bunty családtagnak számított.

– Kérdezz nagyon nehezet! – kértem.

– Oké – mondta Bunty, aztán szünetet tartott. – Ó, most jut eszembe. Szerinted mit szól majd Edmund? Lefogadom, hogy teljesen kiborul – tette hozzá, mielőtt válaszolhattam volna.

A védelmére akartam sietni, de volt igazság Bunty kijelentésében. Edmunddal vagy ezer éve együtt voltunk már, és tizennyolc hónapja jegyzett el. Csodálatos volt – okos, figyelmes, törődő –, de nem kimondottan támogatta az újságírói álmaimat. Olykor egészen földhözragadt tudott lenni.

– Nem annyira nehéz eset – próbáltam a pártjára állni. – Biztos vagyok benne, hogy örülni fog.

– De akkor is elvállalod a munkát, ha nem fog – tette hozzá Bunty határozottan.

– Igen, a fenébe is! – helyeseltem. – Ha felajánlják.

Szerettem Edmundot, de nem hagytam volna, hogy elnyomjon.

– Nagyon remélem, hogy megkapod a munkát – tette keresztbe az ujját Bunty. – Muszáj, hogy felvegyenek!

– Képzeld csak el, gyakornok lehetnék az Evening Chronicle-nél! – A semmibe meredtem, de közben láttam magam előtt, ahogy áttaxizom Londonon, hogy utánajárjak valami fontos hírnek. – Az újságírói pálya kezdete.

– Nagyszerű lenne – jelentette ki Bunty buzgón. – Szerinted női haditudósító leszel?

– Jaj, remélem! Nadrágot fogok hordani, aztán miután megnyertük a háborút, veszek egy saját autót, és Edmunddal lakást bérelhetünk Westminsterben. Valószínűleg dohányozni is fogok, az estéimet pedig a színházban töltöm majd, vagy mulatságos dolgokat mondok a Café de Paris-ban.

Bunty lelkesnek tűnt.

– Alig várom – mondta, mintha jövő hétre már megrendeltük volna mindezt. – Én, ha Bill nem kéri meg a kezem, talán politikai pályára lépek.

Mielőtt kitört a háború, Bunty barátja építésznek tanult. Úgy tervezte, hogy leteszi a vizsgáját, és elkezd pénzt keresni, mielőtt eljegyzi a barátnőmet.

– Jaj, Bunts, ez nagyszerű ötlet! – szóltam lenyűgözve. – Nem is tudtam, hogy érdekel az ilyesmi.

– Hát, annyira azért nem, legalábbis egyelőre. De biztos vagyok benne, hogy sok parlamenti képviselő pihenésre vágyik majd a győzelmünk után, és mindig is tetszett az elképzelés, hogy egyszer a rádiónál dolgozzak.

– Ez logikus. Az emberek tisztelnének, hiszen dolgoztál a hadügyminisztériumban.

– De soha nem beszélhetek róla.

– Természetesen.

Szépen alakultak a dolgaink. Belőlem újságíró lesz, Bunty pedig a BBC-nél fog dolgozni.

– Na… – álltam fel. – Megírom a jelentkezésemet, aztán lemegyek a tűzoltóságra, hátha találkozom Davies kapitánnyal. Nem tudom, tud-e segíteni az önkéntes telefonközpontos pozícióm az állás megszerzésében az Evening Chronicle-nél, de nem is árthat.

– Badarság – jelentette ki Bunty. – Tökéletes. Ha képes vagy telefonhívásokat fogadni, amikor Hitler éppen mindannyiunkat fel akar robbantani, akkor szuper női haditudósító leszel. William azt mondja, hogy te vagy a legbátrabb lány a csapatból, és hogy arcizmod sem rendült, amikor Derek Hobson elég rossz állapotban tért vissza egy kiküldetésről.

– Hát, elsősegélyes vagyok.

Nem akartam nagyon belegondolni. Az ember nem problémázhatott ilyesmin, de szörnyű este volt, Derek még mindig nem tudott visszajönni dolgozni.

Bunty ismét megfogta az újságot.

– Nagyon bátor vagy – ismételte. – És szuper leszel az új munkahelyeden. Na, indulj! – nyújtotta át az újságot. – Azt írják, levelét mihamarabb várjuk…

– Hihetetlen – vettem el tőle a lapot, és elhomályosult a tekintetem. – Képtelen vagyok elhinni, hogy talán tényleg valóra válik.

Bunty elvigyorodott, és így szólt:

– Csak várd ki!

Megfogtam a táskámat, kivettem belőle a legjobb tollamat, és írni kezdtem.

MÁSODIK FEJEZET

Mr. Collins, rovatvezető és szerkesztő

EGY HÉTTEL az újsághirdetés után kétségbeesetten próbáltam nyugodt maradni. Példátlan mértékű megszállottsággal igyekeztem a lehető legnaprakészebb maradni, mióta megírtam a levelemet Mrs. H. Birdnek, és éppen interjúra tartottam a London Evening Chronicle-höz.

Bunty folytatta vallatásra emlékeztető kikérdezésemet, amikor pedig elmeséltem a híreket a családomnak és a B műszakos lányoknak, mindenki egyszerre lett szörnyen izgatott és aggasztóan elbizakodott azzal kapcsolatban, hogy megkapom-e az állást. Írtam Edmudnak az interjúról, és ugyan még sokáig nem számíthattam válaszra tőle, rengeteg támogatást kaptam másoktól. Előző nap a műszakom végén a tűzoltóságon a lányok utánam kiabáltak, hogy „sok szerencsét!”, William és a fiúk pedig azt, hogy „hódítsd meg a címlapot!” és „mutasd meg nekik!”, és lelkesen próbáltak úgy hangozni, mint a filmekben az újságírók. Nagyon kedves volt tőlük, és úgy éreztem, hogy fél London – meg persze egész Little Whitfield – mellettem áll.

Aznap Londont szomorú, szürke ég fedte, ami úgy nézett ki, mintha egy hatalmas fiú lekapta volna az iskolai pulóverét, és véletlenül letakarta volna a West Endet. A hideg ellen elegáns, kék, egysoros gombolású kosztüm volt rajtam, a legjobb cipőm és egy kis fekete sapka, melyet Buntytól kértem kölcsön. Reméltem, hogy hozzáértőnek és talpraesettnek tűnök. Olyan embernek, aki kiszimatolja a híreket, és azonnal felméri a helyzetet. Aki nem érzi úgy magát, mintha bármelyik pillanatban szétrobbanhatna a szíve.

Szabadnapos voltam, és bár egy órát sem kellett volna sétálni, két busszal mentem, hogy a szélvihar ne tegye teljesen tönkre a külsőmet. Mivel borzasztóan korán érkeztem, a Launceston House előtt álltam, és idegesen bámultam fel az előttem álló hatalmas art deco épületre.

Hogy talán itt dolgozom majd? Szédítő gondolat volt.

Ahogy hátrahajtottam a fejem, egyik kezemmel Bunty sapkájába kapaszkodva, a másikban a táskámat tartva, már amúgy is kissé elvesztettem az egyensúlyomat, de aztán rám is rivallt egy roppant dühös hang:

– Csipkedje magát, senki nem szereti az ólomlábúakat!

Egy terebélyes hölgy jött ki az épületből, és látszólag férfikalapban tartott felém. A karimáját díszítő, rövid fácántoll a városban szokatlan, vidékies stílust kölcsönzött neki, míg a halott madár másik része egy nyúltestrésszel együtt kis brosst alkotott kabátja hajtókáján. Tiny nénikémre emlékeztetett, aki háromévesen vett részt az első fajdvadászatán, és azóta is állatokra lövöldöz.

– Jaj, bocsánat – szóltam. – Én csak…

A hölgy grimaszolt, aztán mosószappanfelhőben elviharzott mellettem.

– …nézelődtem.

Figyeltem, ahogy céltudatosan átsétál az utcán, és olyan érzésem támadt, mintha iskolában lennék. Mintha bármelyik pillanatban becsengethettek volna tornaórára.

Leráztam az érzést. Egy létfontosságú dolgokkal kapcsolatos, komoly hírekről szóló állásért voltam ott, ezért itt volt az ideje összeszednem magam, és bemennem. Mély levegőt vettem, és vagy századszorra néztem az órámra, aztán felsétáltam a széles márványlépcsőkön, majd át a forgóajtón.

Odabent az előcsarnok hatalmas volt, és majdnem olyan hideg, mint az utca. A falakat zord ábrázatú férfiak hatalmas portréi borították; kétszáz évnyi szerkesztő nézett olajfestékkel meghúzott megvetéssel egy fiatal nőre a kölcsönsapkájában, aki arról álmodozott, hogy tudósító lesz. Úgy éreztem, valamelyikük pillanatokon belül ciccegni kezd.

Reméltem, hogy nem csúszom el a lakkozott padlón, miközben odasétáltam a magas, diófa recepciós pulthoz.

– Jó reggelt! Emmeline Lake vagyok, Mrs. Birdhöz jöttem interjúra.

A fiatal nő az asztalnál kedvesen rám mosolygott.

– Ötödik emelet, Miss Lake. Menjen fel a lifttel a harmadik emeletre, aztán a folyosón balra, majd két emelettel feljebb a lépcsőn és át a duplaajtón! Nyugodtan menjen be, nem lesz ott senki, hogy beengedje.

– Köszönöm – viszonoztam a mosolyát. Reméltem, hogy mindenki ugyanilyen kedves.

– Ötödik emelet – ismételte. – Sok szerencsét!

Felbátorodtam segítőkészségétől, és kis híján elfelejtettem a nyugtalanító hölgyet a lépcsőről, ahogy csatlakoztam két hatalmas kabátos, középkorú úrhoz, akik a liftet várták, és a miniszterelnök előző napi rádiós beszédéről értekeztek. Egyikük felhúzta magát a Szövetségesek műveleteivel kapcsolatban Afrikában, és addig hadonászott, amíg a hamu le nem repült a cigarettája végéről, éppen elkerülve a barátját. A másik látszólag egyáltalán nem figyelt oda rá, de folyamatosan „á!” felkiáltásokat hallatott.

Hallgatóztam, miközben a bronz nyíl az ajtó felett a negyedik emeleten maradt, a férfiak pedig folytatták a vitát.

– Ez nevetséges döntés volt. Esélyük sincs. Szelasszié amúgy sem tudja, mit művel.

– Marhaság. Összevissza fecsegsz.

– Á! Öt shillinget teszek rá, hogy tévedsz.

– Nem lenne szívem elnyerni tőled.

Nem vettem észre, hogy bámulom őket, amíg a cigarettás felém nem nézett.

– Szóval, magácska mit gondol? Eritrea elveszett? Kellene még vele törődnünk?

Te jó ég! A politikai véleményemet kérik, pedig még el sem jutottam az interjúig.

– Nos – kezdtem, és felkészültnek éreztem magam –, nem vagyok benne teljesen biztos, de ha Mr. Churchill szerint jó ötlet, akkor véleményem szerint Szudán felől lenne a legtöbb esélyünk.

A férfi majdnem lenyelte a cigarettáját. A barátja egy pillanatra habozott, majd felkacagott.

– Ezt megkaptad, Henry! Nem mindegyik olyan butuska, amilyennek tűnik.

A másik felhorkant.

– Bárki képes elismételni egy mondatot, amit a rádióban hallott.

– Valójában a Timesban olvastam róla – jegyeztem meg, és igaz volt. Egyikük sem felelt, csak visszatértek a vitájukhoz, de ekkor végre megérkezett a lift.

Követtem őket befelé, aztán udvariasan megkértem a kísérőt, hogy a harmadik emeletet nyomja meg. Ezt követően felszegtem az állam, és büszke voltam magamra. Női haditudósítóvá válni nem ígérkezett sétagaloppnak, de ez nem lepett meg. Anyám mindig azt mondta: rengeteg férfi gondolja azt, hogy ha az embernek történetesen melle van, akkor bizonyosan tyúkeszű is. Azt mondta, a legbölcsebb döntés az, ha hagyjuk őket azt feltételezni, hogy buták vagyunk, hogy aztán bebizonyíthassuk az ellenkezőjét.

Nagyon szerettem anyámat, főleg mert akárhányszor olyan szavakat használt, mint a mell, apám a szemét forgatta, és teátrálisan a szívéhez kapott.

A szüleim gondolata felvidított, amikor kiszálltam a harmadik emeleten, és elindultam fel a lépcsőn. Miután felértem, megálltam egy pillanatra, hogy bepúderezzem az orromat, és a fülem mögé simítsak egy kósza hajszálat, aztán próbáltam nem feszengeni egy meglehetősen komor, ősz hajú, erőteljes szemöldökű úr bekeretezett portréjától. Rögtön felismertem. Lord Overton volt az, a milliomos filantróp, a Launceston Press tulajdonosa. A feleségével állandóan bekerültek a hírekbe jótékonysági tevékenységük miatt, én pedig mindkettőjüket nagyon csodáltam.

Egy pillanatra majdnem bepánikoltam. A kétszárnyú ajtó előtt haboztam, amely Mrs. Bird és az interjúm felé vezetett.

Mély levegő, vállat hátra.

Kinyitottam az ajtót, aztán besétáltam egy keskeny, sötét folyosóra. Ég és föld volt az impozáns előcsarnokhoz képest. Valóban nem volt recepciós, ahogy arra figyelmeztettek is. Velem szemben egy sor ajtó, kettő kivételével mind csukva, és a távoli gépelés hangját leszámítva egy pisszenést sem hallottam. Ha nyüzsgő szerkesztőségre számítottam, tele olyan fickókkal, mint az a kettő a liftben, akkor tévedtem. Talán mindenki tudósított valahonnan éppen.

Magam előtt szorítottam a táskámat, és a jobb oldalon láttam egy félig nyitva álló ajtót, miközben azon töprengtem, vajon egy kimért „jó napot” kiáltás túl tolakodó kezdet lenne-e.

Elvetettem az ötletet, és úgy döntöttem, inkább bekopogok az egyik ajtón. Ha megkapom ezt a munkát, talán Amerikába kell majd telefonálnom, hogy a Fehér Házzal beszélhessek. Ez nem nyúlszívűeknek való pozíció.

A jobb oldali irodán a precíz Miss Knighton felirat állt az ajtóra ragasztott kártyán. A mellette lévő falon bekeretezett divatkép volt egy uszkárt sétáltató nőről, aki végtelenül boldognak tűnt. Nem értettem, mi köze van ennek a világ fontos eseményeihez, de kinek a pap, kinek a papné. Hasonló kép volt a szemben lévő falon is, de azon a nő nyári ruhában volt, és egy kiscicán nevetett.

Összevontam a szemöldököm. Nagyon szerettem az állatokat, de nem értettem, miért tesz ki képeket róluk egy jelentős újság, amikor ilyen idők járnak. Azért csak jobban illene a falra a király vagy a háborús kabinet egyik tagjának portréja.

Talán arra utal, hogy ez egy vidám munkahely. De akár vidám, akár nem, mindenképpen szörnyen csendes.

– MISS KNIGHTON! – ordította egy férfi a másik, félig nyitva álló ajtó mögül. – MISS KNIGHTON! Az Isten szerelmére… MISS KNIGHTON! Hol a fenében van? Mintha a falnak beszélnék. NE AGGÓDJON, MAJD ÉN MEGCSINÁLOM…

Moraj szűrődött ki bentről, aztán egy csattanás.

– Az istenit… Idióta!

– Hahó! – kiáltottam oda, a zaj irányába sétálva. – Jól van? Segíthetek valamiben?

– Persze, hogy jól vagyok. Kathleen, maga az? Várjon!

További zörgés, aztán egy negyvenes évei közepén járó, vékony úr tántorgott ki a folyosóra. Elegáns szövetnadrágot és hozzáillő mellényt viselt, de különös állapotban volt. Ingujját feltűrte, barna hajára ráfért volna egy vágás, kezét pedig fekete tinta borította.

Határozottan újságíró volt. Nagyon izgalmas volt, még ha nem is tűnt kimondottan vérszomjasnak.

Az újságíró, aki nem mutatkozott be, csak bámult rám, mert nem Miss Knighton vagyok, kisimította a haját a szeméből, amivel végigkente a tintát a haján. Udvariasságból úgy tettem, mintha nem vettem volna észre.

– JÓ NAPOT KÍVÁNOK! – szólaltam meg hangosan, ugyanis amikor ideges vagyok, hajlamos vagyok kiabálni. – Emmeline Lake vagyok. Interjúra jöttem Mrs. Birdhöz.

– Jaj, Istenem! – nézett rám riadtan. – Máris?

Mosolyogtam, és bíztam benne, hogy buzgó, de intelligens az arckifejezésem. Látszólag legalább azt tudta, hogy számítanak rám.

– Kettő órára – próbáltam kisegíteni.

– Valóban. Attól tartok, nincs itt. Persze soha nincs itt, ami pozitívum. Egy cseppnyi kegyelem. Bizonyára valami jótékonysági szervezetet kényszerít éppen együttműködésre, vagy ilyesmi.

Megállt. Valószínűleg elkeseredett arcot vágtam.

– Értem – válaszoltam, és próbáltam megőrizni a derűlátásom.

– Szóval az interjúra jött, Miss…

– Lake. Igen. De tudok várni, ha az segít – néztem körül ülőhely reményében, de a folyosó üres volt.

– Arra semmi szükség – mondta, de nem barátságtalanul. – Attól tartok, velem kell beérnie. Csak tele a kezem ezzel az átkozott tintával…

Úgy döntöttem, nem említem meg, hogy az arca is olyan lett, hátha arra csak még több káromkodás következne, helyette a táskámban kutakodtam, majd felajánlottam neki a zsebkendőmet. Anyukám karácsonyra hímzett rá egy virágot és a monogramomat.

– Köszönöm. Elhárítottuk a katasztrófát. – Elkezdte letörölgetni a kezét. – Nagyszerű. Na, fáradjon be!

Követtem befelé az irodájába, és közben észrevettem a nevét az ajtón.

MR. COLLINS

ROVATVEZETŐ, SZERKESZTŐ

– Vigyázzon! Minden olyan lett – figyelmeztetett Mr. Collins, ahogy beléptem a legrumlisabb szobába, ahol valaha jártam.

Bepasszírozta magát egy asztal mögé, melyen halmokban álltak a könyvek és újságok, egy csordultig telt hamutál és a sajnálatosan kiborult tintatartó társaságában. A látványt drámaivá tette a terem egyetlen fényforrása, egy ipari stílusú Anglepoise lámpa, mely úgy festett, mintha egy becsődölt, korábban egészségügyi kellékeket árusító gyárból mentették volna ki.

Megláttam egy halványkék mappát az asztal mellett a földön, és lehajoltam, hogy felvegyem, majd odanyújtottam neki, mintha a referenciáim lennének.

– Jaj, köszönöm. Igen.

Látszólag lehangoltan itatgatta fel a kiömlött tintát.

A következő néhány másodpercben körülnéztem, és azon töprengtem, vajon általános szokás-e az újságírói körökben, hogy félig teli brandysüveget használnak könyvtámaszként, majd a férfi hangosan felsóhajtott, feladta a tisztogatást, és rám nézett.

– Nos – kezdte –, essünk túl rajta! Miss Emmeline Lake pontban két órakor érkezett Mrs. Bird interjújára, egy kicsi, de jelenleg nagyra értékelt zsebkendő tulajdonosa…

Hiába volt annyira szétesett, a rovatvezető és szerkesztő semmit nem hagyott ki.

– Mondja – szólt –, mi a bánat vette rá, hogy jelentkezzen egy állásra nálunk?

Nem ilyen kezdetre számítottam.

– Nos – kezdtem, és visszaemlékeztem arra, amit Buntyval gyakoroltunk otthon. – Nagyon szorgalmas vagyok, percenként hatvanöt szót gépelek, gyorsírással pedig százhuszonötöt…

Mr. Collins elnyomott egy ásítást, ami kissé kizökkentett, de folytattam:

– A referenciáim szerint hozzáértő vagyok, és…

Egy pillanatra lehunyta a szemét. Próbáltam még jobban képviselni magam.

– Az elmúlt két és fél évben egy ügyvédi irodában dolgoztam, szóval…

– Erre semmi szükség – szólt közbe. – Térjünk a lényegre!

Készen álltam, hogy kikérdezzen a kormány leghatékonyabb tagjairól.

– Könnyen megijed?

Rögtön a közepébe vágott. Igyekeztem nem túl izgatottnak tűnni, ahogy elképzeltem magam Londont járva, amint egy légiriadó alatt interjút készítek emberekkel.

– Nem hiszem – próbáltam lebecsülni a remélhetőleg mérhetetlen bátorságomat, amely majd felbukkan, ha a helyzet úgy kívánja.

– Hmm… Meglátjuk. Jól ír diktálásra?

Vagyis egy fő tudósítót követve mindenfelé képes vagyok-e leírni minden szavát, miközben nemzeti jelentőségű információt szerzünk.

– Abszolút. Százhuszon…

–…öt szó percenként, igen, már mondta.

Mr. Collins a legkevésbé sem tűnt lenyűgözöttnek. Arra jutottam, hogy talán én is unalmas feladatnak találnám a gyakornokok interjúztatását, ha rovatvezető és szerkesztő lennék, aki állandóan dolgozik, hogy betartsa a könyörtelen határidőket. Nem csoda, hogy az irodájában mintha bomba robbant volna. Nem lehetett egyszerű feladat rendet tartani ott, főleg a megbízhatatlan Miss Knightonnel. Valószínűleg nagyon kimerült.

Elkalandoztam. Talán ez lenne az én munkám? Segíteni Mr. Collinsnak a határidők betartásában. A fontos emberek diktálására írni, ahogy könyörtelenül kifaggatja őket a legjobb hírekért. Emlékeztetni rá, hogy jegyzőkönyvön kívüli találkozója van egy államtitkárral háromkor.

– Ez lényegében azt jelenti, hogy jól bírja a házsártos idős asszonyokat… az igazi vén satrafákat?

Rádöbbentem, hogy akaratlanul nem figyeltem oda rá.

Nem értettem, hogy mi köze van az Evening Chronicle-nek a vén satrafákhoz. A nagyanyámra gondoltam, akiről apám azt mondogatta, hogy a háború óta nem mosolygott.

– Jaj, igen – jelentettem ki határozottan. – Nagyon jól bírom az igazi vén… asszonyokat.

Mr. Collins felvonta a szemöldökét, és kis híján elmosolyodott, de nyilvánvalóan jobban meggondolta, miközben benyúlt mellényzsebébe, és kivette cigarettatárcáját.

– Rendben – hajolt előre, és meggyújtott egy szálat. Nagyot szívott belőle, aztán grimaszolt. – Nézze, Miss Lake! Elég kellemes társaságnak tűnik.

Igyekeztem nem túl elragadtatottnak tűnni.

– Biztos a dologban? Az előző gyakornok egy hetet bírt ki. Az előtte lévő teáig sem bírta. Mondjuk az részben az én hibám volt. – Szünetet tartott. – Azt mondják, olykor hajlamos vagyok kiabálni – tette hozzá magyarázat gyanánt.

– Biztos vagyok benne, hogy ez nem igaz – hazudtam, miközben a hajókürtszerű kiáltásaira gondoltam Miss Knightonért. – Egyébként is, egyik fülemen…

– Hmm?

– Egyik fülemen be, másikon ki – magyaráztam bátran. – Nem vagyok érzékeny lelkű.

Mr. Collins ismét rám nézett, és úgy éreztem, valami olyasmire gondolt, amit nem szívesen osztott volna meg velem. Végül összeszorított ajkakkal bólintott.

– Azt hiszem, működhet – jelentette ki. – Azt hiszem, tényleg működhet. Mikor tud kezdeni?

Ha jól hallottam, amit mondott, akkor ez életem legjobb napja. Egy pillanatig sem bántam, hogy egyik témáról sem kérdezett, amit napokon át ismételgettem, és hogy minden okos kérdésem, amit terveztem feltenni, abban a pillanatban kiszállt a fejemből, amikor elkezdődött az interjú.

– Istenem! – motyogtam, és nem sikerült azt a kifinomult benyomást tennem, amit próbáltam. Megpróbáltam még egyszer. – Köszönöm, uram. Nagyon szépen köszönöm. Már alá is írhatom a papírokat, ha úgy megfelel.

Ekkor láttam egy apró mosolyt.

– Meg bizony – mondta. – Bár nagy eséllyel nem köszöni meg újra, miután tényleg kezd.

Lefogadom, hogy meg fogom, gondoltam, de nem mondtam ki, mert csak az számított, hogy végül is egy híres újságnál fogok dolgozni. Mr. Collins ironikus embernek tűnt, és biztos voltam benne, hogy a figyelmeztetései egyszerűen a stílusa része volt.

– Köszönöm, Mr. Collins – mondtam, amint kezet ráztunk. – Ígérem, hogy nem fog bennem csalódni.

HARMADIK FEJEZET

Üdvözlettel: Mrs. H. Bird

UTÓLAG MÁR HIBÁNAK TARTOM, hogy nem tettem fel egyetlen kérdést sem Mr. Collinsnak a munkáról.

De az egész „Maga az, Miss Knighton?” ügy és a „Jól bírja a vén satrafákat?” kérdés, továbbá az izgalom miatt, hogy egyáltalán egy szerkesztőségben lehetek, valahogy elfelejtettem. Ezért, amikor három héttel később, kissé idegesen megérkeztem a munkakezdésre, új, barna, kockás kosztümömben, melyet anyukám régi kosztüméből csináltam, táskámban kedvenc tollammal, három új ceruzával és egy tartalék zsebkendővel, némi zavar támadt.

Otthagytam az állásom Strawmannél, mindenki jókívánságával és kérésével, hogy ne felejtsem el őket, majd hazamentem Little Whitfieldbe karácsonyra a szüleimhez. Az új munkahelyem okozta izgalom és a boltok meglepően jó ünnepi kínálata miatt boldogan teltek az ünnepek, még ha Jack öcsém nem is kapott eltávot. Karácsony lévén mindannyian úgy tettünk, mintha nem lennénk emiatt szomorúak, és nem is aggódnánk érte, ami nyilvánvalóan csak színjáték volt, aztán Bunty és a nagymamája huszonhatodikán átjöttek, amitől mindenki vidámabb lett. Még mindig nem hallottam Edmund felől, de nem csüggedtem, hiszen olykor az ember hetekig nem kapott levelet, aztán egyszerre négy is érkezett. Egészen biztos voltam benne, hogy hamarosan kapok üzenetet – valószínűleg egy karácsonyfát vagy egy havas tájat ábrázoló rajz kíséretében, ugyanis Edmund nagyon szeretett rajzolni. Természetesen írtam neki az új állásomról, és még ha le is fitymálta olykor a haditudósítói álmaim, biztos voltam benne, hogy örülni fog neki. Igyekeztem nem aggódni amiatt, hogy esetleg azt akarja majd, hogy abbahagyjam a munkát, amikor összeházasodunk, és mivel még nem tűztük ki az esküvő időpontját, mélyen eltemettem magamban az efféle gondolatokat.

Londonban szörnyen hideg volt a január eleje. Nem volt nagyon kellemes, de a tűzoltóságon a lányok azt állították, hogy a borzasztó csapás után, amit a Luftwaffe karácsony után mért a városra, az időjárástól csak még rosszabb kedvük lesz. Thelma biztos volt benne, hogy „nagyon jó jel”, Joan pedig arról volt meggyőződve, hogy ha egy kis hidegfront elrontja a kedvüket, akkor már tényleg itt a vég.

Akármi is történt, semmi nem szeghette kedvemet, amikor megérkeztem a Launceston Presshez, kezemben a világ legcsodálatosabb levelével.

Launceston Press Ltd.
Launceston House,
London EC4
1940. december 16. hétfő

Kedves Miss Lake!

Tekintettel a Mr. Collinsszal lefolytatott interjújára, szeretném megerősíteni munkakezdését részmunkaidős gyakornokként 1941. január 6-i kezdéssel.

Mindennap kilenctől egy óráig fog dolgozni. Ez magában foglal egy tízperces teaszünetet, ebédszünetet viszont nem.

A fizetése heti tizenkilenc shilling lesz, és évente hét nap fizetett szabadság jár önnek.

Nálam, Mrs. Birdnél kell majd jelentkeznie pontban kilenc órakor a munkakezdésének napján.

Üdvözlettel:

Mrs. H. Bird

főszerkesztőnő

Főszerkesztőnő! Fogalmam sem volt arról, hogy Mrs. Bird a főszerkesztő, és hogy az állásomban ilyen fontos személynek fogok dolgozni. Ráadásul egy hölgynek. Teljesen elámultam. Még ha a fiatal férfiak nagyrészét be is sorozták, nagyon haladó szellemű volt a Chronicle-től, hogy női főnökkel dolgoztak.

Ezúttal inkább izgatott voltam, mint ideges, amikor megérkeztem a Launceston House-hoz. Ha a dolgozós cipőm engedi, kettesével szedtem volna a lépcsőfokokat felfelé, de inkább bölcsen lifttel mentem, amíg lehetett, és igyekeztem illendően, elegánsan érkezni.

Tudtam, hogy gyakornokként alulról indulok, de a legkevésbé sem bántam. Elképzeltem, ahogy csodálatos kapcsolatot alakítok ki vidám kollégákkal, megbeszéljük a napi híreket a lenyűgöző mennyiségű kemény munka – szélsebes gépelés vagy lehetetlenül gyors diktálásra írás – közepette. Talán idővel ötletet is felvethetek a Hírek rovathoz, vagy ha – ne adj’ isten – valaki lebetegszik, helyettesítem őt egy szörnyű bűntény helyszínén vagy egy éjszaka közepi légiriadó alatt.

Buzgón érkeztem meg az ötödik emeletre, de készen álltam arra, hogy visszaküldjenek a nagyobb, fényesebb emeletek egyikére, ahol, úgy sejtettem, Mrs. Bird irodája található. Azt sem bántam volna, ha a seprűs szekrényben kell ülnöm – de a főszerkesztőnek biztosan fontos irodája van, talán teljes lakosztálya.

A kétszárnyú ajtón belépve üres folyosó köszöntött. Arra számítottam, hogy az iroda nyüzsögni fog hétfő reggel, hiszen hírnek nem voltunk híján. Próbáltam nem belegondolni, hogy valószínűleg borzasztó híreket kell majd gépelnem a munkám részeként. Valójában ez volt a legkevesebb, amit megtehetek. Örültem, hogy úgy tűnt, Miss Knighton bent van, ugyanis az ajtaja félig nyitva állt, és hallottam az írógépét – szörnyen gyors volt.

Megkockáztattam, hogy roppant fontos dolgot szakítok félbe, és bekopogtam.

– Jó reggelt! – lestem be az apró szobába. – Bocsánat a zavarásért, de én vagyok az új gyakornok. Meg tudná mondani, melyik emeleten van Mrs. Bird irodája, kérem?

Miss Knighton, egy szeplős, nagyjából korombeli lány, szép, zöld szemmel és előnytelen hajjal, üres tekintettel nézett rám.

– Emeleten?

– Igen, melyik emeleten van?

– Hát… – Megállt, mintha becsapós kérdés lett volna. – Ezen.

Miss Knighton túl fiatalnak tűnt ahhoz, hogy bogaras legyen, de emlékeztettem magam, hogy új vagyok, és az ember nem szerez új barátokat, ha tartózkodó.

– Itt szemben – folytatta. – A névtábla nélküli ajtó az övé. Múlt héten esett le, és még senki nem javította meg.

Miss Knighton hangja suttogássá halkult, mintha a legszörnyűbb bűntettről számolt volna be éppen.

Egy ajtó vad nyitásának hirtelen hangjára szinte kiugrott a székéből, aztán még gyorsabban kezdett gépelni, mint előtte. Ezt jelnek vettem, és kiszaladtam a kis szobából, egyenesen neki az ajtót nyitó hölgynek.

– Jaj, Istenem! – léptem hátra, és az előttem álló alakra néztem. – Szörnyen sajnálom.

– Remélem is – szólalt meg a nő. – A lábam volt az.

Lenéztem tökéletesen fényesített, zömök cipőjére, melyen az én lábnyomom éktelenkedett, és próbáltam nem összerezzenni. Rögtön felismertem. Ő volt az a termetes hölgy, akibe az iroda épülete előtt ütköztem az interjúm napján. Fejét ugyanaz a tollas kalap ékesítette, arcán pedig ugyanolyan kifejezés ült, mint Mr. Churchillén a hírekben, amikor Hitler alaposan ellátta a baját.

Látszólag ő is felismert engem, ami még kevesebb teret engedett az optimizmusnak. Ismét a cipőjére néztem, és fontolgatni kezdtem egy hisztérikus rohamot mint megoldást.

– Tényleg borzasztóan sajnálom – mondtam. – A nevem Emmeline Lake. Mrs. Birdhöz jöttem.

Óvatlanul elmosolyodtam, mintegy biztatóan. Nagy valószínűséggel kissé együgyűnek tűntem.

– Én vagyok Mrs. Bird – jelentette ki a nő.

– Nagyon örvendek – szóltam halkan, és igyekeztem egyszerre meglepetést, izgalmat és hatalmas tiszteletet sugározni.

Mrs. Bird úgy bámult rám, mintha a holdról érkeztem volna. Hatvanas éveiben járt, és meglehetősen feltűnő jelenség volt hosszúkás arcával, roppant szögletes állával és sötétszürke, hullámos hajával. Az idős Viktória királynőre hasonlított, csak még dühösebbnek tűnt. Nehéz volt legyőznöm a félelmem.

– Miss Lake, mindig úgy mutatkozik be, hogy belerohan az emberbe? Várjon! – tette hozzá, mielőtt választ adhattam volna. – Melegem van ebben a kabátban.

Egy ilyen nagy termetű és korosodó nőhöz képest lenyűgöző mozgékonysággal megfordult, és bevonult a szemben lévő irodába, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Kalapáló szívvel álltam a jéghideg folyosón.

Egy hosszú pillanattal később egy „bejöhet” kiáltás dübörgött át az ajtón, amely minden bizonnyal egy olyan személytől származott, aki a hangosbeszélőt a gyengeség jelének látja.

Mély levegőt vettem, és elképzeltem a szobát egy óriási mahagóniasztallal és egy ezüsttálcákkal és üvegekkel teli, zömök komóddal, hogy tudjon koccintani az újságírókkal, amikor valaki szenzációs hírre bukkan.

De rosszul képzeltem. A szoba akkora volt, mint Mr. Collins irodája – bár ablak volt, anarchikus rendetlenség viszont nem. Ahelyett, hogy egy hatalmas bőrfotelben terpeszkedett volna a lenyűgöző asztal végén, Mrs. Bird egyszerű faasztal mögött ült.

A fal felét elfoglaló ablak szélesre tárva állt, hiába volt január, és dőlt be a jeges levegő. Ez Mrs. Birdöt látszólag a legkevésbé sem zavarta. Mostanra levette a kabátját és a kalapját, melyek már egy fogast terheltek a sarokban.

Egy hatalmas, acél iratszekrényt és két titkárnői széket leszámítva a szoba roppant puritán volt, szinte semmi nem árulkodott arról, hogy a tulajdonosa egy nyüzsgő újság feje. Az asztal szinte teljesen üres volt, leszámítva egy érintetlen, zöld bőrrel díszített tintatartót, egy telefont és egy nagy, bekeretezett képet Mrs. Birdről egy kis tó előtt: vastag, hétköznapi gyapjúöltözetben, bőrkesztyűvel állt egy csapat vadászkutya között, melyek mind bárgyú imádattal bámultak fel rá.

– Áhá! – szólalt meg Mrs. Bird. – Észrevette a fiúkat. Persze üresfejűek.

Mrs. Bird arckifejezése alapján nyilvánvaló volt, hogy puszta kézzel megölne bárkit, aki akár csak arra gondolna, hogy bántja őket.

– Komplett idióták – tette hozzá. Mellkasa büszkén megduzzadt.

– Mind az öné, Mrs. Bird? – kérdeztem, mert minden erőmmel próbáltam javítani a helyzetemen.

– Így van – felelte. – Hadd adjak egy kis tanácsot, Miss Lake! – Előrehajolt, ami riasztó volt. – A kutyák olyanok, mint a gyerekek. Zajosak, nevelhetőek, de buták, és a vendégek érkezésére hajlamosak kellemetlen szagot árasztani. – Összevonta a szemöldökét. – Nekem nyolc van.

Visszanéztem a fényképre.

– Kutya – jelentette ki a biztonság kedvéért. – Gyerekből a négy már bőven elég. Annál több gyerekkel az ember a munkásosztályban vagy a katolicizmusban találja magát.

Bólintottam, mert sejtelmem sem volt, mit válaszolhatnék. Mrs. Bird viszont már továbblépett.

– Persze ha Németországban lennénk, a fiúk már halottak lennének. Hatvan centiméter marmagasság. Ha magasabb, és nem német juhász, megölik.

Öklével az asztalra csapott.

– Ez szörnyű – jegyeztem meg, és Brianre gondoltam, Tiny nénikém dán dogjára, akit mindannyian szerettünk. Azon töprengtem, vajon hajlandó lenne-e megtanulni térden járni.

– A nácik már csak ilyenek – jelentette ki komoran Mrs. Bird.

Ismét bólintottam. A Führernek fogalma sem volt, mivel áll szemben.

– Nos – köszörülte meg a torkát Mrs. Bird –, nem csevegni van itt. Miss Lake, ha jól tudom, van tapasztalata folyóiratokkal.

A Little Whitfield Gazette-et „folyóiratnak” nevezni enyhe túlzás lenne.

– Nem igazán – válaszoltam. – De nagyon régóta szeretnék már újságnál dolgozni. Egy nap szeretnék női haditudósító lenni.

Felfedtem a lapjaimat. Vakmerőnek éreztem magam.

– Hadi? – csattant fel Mrs. Bird, mintha valami váratlant mondtam volna, pedig egész London az ellenséges fegyverek hangjára készült. – Mi nem akarunk erről harsogni. Tudja, hogy csak leveleket fog gépelni, igaz?

Üres tekintettel néztem rá.

– Mr. Collins elmagyarázta a feladatát, ugye? – szaladt ráncba Mrs. Bird homloka, és jobb mutatóujjával frusztráltan dobolt az asztalon.

Haboztam. Most, hogy belegondoltam: nem, nem magyarázta el.

– Levelek gépelése – gondolkodtam hangosan ahelyett, hogy válaszoltam volna.

– Így van. Meg természetesen bármilyen más gépelés, amire éppen szükségem van.

– Gépelés – ismételtem.

Mrs. Bird úgy nézett rám, mintha félkegyelmű lennék, és az a szörnyű érzésem támadt, hogy talán igaza van.

– Csak ez? Esetleg nem fogok segíteni a tudósítóknak?

Újabb jeges fuvallat dőlt be az ablakon.

– A tudósítóknak? Ne vicceljen! – mordult fel Mrs. Bird. – Ön gépírógyakornok, Miss Lake. Nem értem, hogyan történhetett a félreértés.

Két lábbal a földön állva próbáltam gondolkozni. Valami nem stimmelt. Semmi bajom nem volt a gépeléssel, sőt, számítottam rá, hogy sokat fogom csinálni.

Mély lélegzetet vettem. Nem akartam már első nap csalódást okozni Mr. Collinsnak. Neki köszönhettem, hogy eljutottam ide.

Összeszedtem magam. Ha az állás kicsit kevésbé izgalmas, mint reméltem, az rendben van. Akkor is a London Evening Chronicle. Akkor is belépő az újságírás világába. Talán némileg tovább fog tartani a vártnál, de ez csupán azt jelenti, hogy keményebben kell majd dolgoznom.

– Igen, Mrs. Bird – próbáltam lelkes maradni. – Nem. Igen. Természetesen.

Egyáltalán nem éreztem lelkesedést. Mrs. Bird tovább dobolt az ujjával.

– Hmm – szólalt meg. – Meglátjuk, hogy megy majd. Miss Knighton majd betanítja. Alá kell írnia a titoktartási szerződést még ma, és semmiféle fecsegés a levelekről! Egyetlen szó sem eshet róluk az irodán kívül, és a kellemetlenség első jelére az irattartóba! Világos?

– Hogyne – préseltem ki magamból a választ, pedig halvány gőzöm sem volt semmiről. Viszont lelkesített a „kellemetlenség” és a „titoktartás”. Izgalmasan hangzott. Még ha itt nem is szeretnek a háborúról harsogni, nyilvánvalóan ütős hírekkel dolgoznak.

– Jó. Amikor éppen nem nekem segít, akkor Mr. Collinsnak fog. Miss Knighton majd tudja, mikor van szükség önre. – Mrs. Bird szigorú arckifejezést öltött. – Látni fogja, hogy nagyon elfoglalt vagyok. Nem ez az egyetlen feladatom.

– Természetesen – feleltem tiszteletteljesen. – Köszönöm.

Karórájára nézett.

– Késésben vagyok. Szép napot, Miss Lake!

Kis híján pukedliztem, de még időben eszembe jutott, hogy Mrs. Bird nem az iskolai igazgatónőm, és visszamentem a folyosóra.

Kissé más irányt vett a dolog. De mégis.

Titoktartási szerződés. Az irodán kívül egy szót se. Meglátjuk, hogy megy majd.

Mégis életem legizgalmasabb napja volt.

*

– A nevem Kathleen – mondta Miss Knighton félénken, amikor aprócska irodájában álltam. – Remélem, jó barátok leszünk.

Kathleen vidám volt és élénk, de szinte suttogva beszélt, és nehezemre esett elképzelni, hogyan birkózik meg a mennydörgő Mrs. Birddel. Göndör, vörös fürtjei a szélrózsa minden irányába rugóztak, amíg beszélt, amitől úgy festett, mintha belenyúlt volna a konnektorba.

– Köszönöm – mondtam. – Én is remélem. Szólíts csak Emmynek! Nagyon csinos a kardigánod.

– Hétvégén készítettem – válaszolta szinte ragyogva, aztán idegesen az ajtóra pillantott. – Mrs. Bird elment? Csak mert… nem szereti a fecsegést. – Aggódó kifejezés jelent meg arcán. – Amikor az emberek nem maradnak, mindig én helyettesítek, ezért be tudlak tanítani. Az az asztalod.

Kathleen ütött-kopott tölgyfa asztala az ajtó felé állt, az enyém pedig közvetlenül mögötte. Az asztalok mellett olyan szorosan állt egy-egy magas, fából készült irattartószekrény, hogy úgy kellett beoldalazni a székhez. Kathleen asztalán állt egy cserepes virág, és részben kitakart előlem egy hirdetőtáblát, melyen volt egy havi naptár, bekarikázott csütörtökökkel, gyapjúszettek képei magazinokból és egy névlista a telefonmellék-számaikkal. Mindkét asztalon három fa irattartó állt és egy írógép. Az enyém hatalmas, régi, zöld darab volt, az elején aranyszínű Corona felirattal. Csupán három sor billentyű volt rajta, és úgy festett, mint aminek működtetéséhez egy faltörő kos erejére van szükség. Egészen biztos voltam benne, hogy már a második háborúját éli, ezért feltételeztem, hogy szívós darab. Leültem, és elővettem a ceruzáimat.

– Kathleen, milyen cikkeket ír Mrs. Bird? – kérdeztem.

Kolléganőm zavartnak tűnt.