A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Kiera Cass: The Selection

HarperTeen, an imprint os HarperCollins Publishers, New York, 2012,

Fordította: Gázsity Mila

A könyvet tervezte: Kühne Andrea

Copyright © 2012 by Kiera Cass

Hungarian Translation © Gázsity Mila, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013,

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-765-9

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Szia, apa!

*integetés*

1. fejezet

Amikor a postával megjött a levél, anyám magánkívül volt az örömtől. Azonnal el is döntötte, hogy ezzel gyakorlatilag vége minden bajunknak, gondjaink örökre megszűntek. Zseniális tervében az egyetlen problémát én jelentettem. Nem hinném, hogy különösen engedetlen lánygyerek lennék, de ez volt az a pont, ahol megmakacsoltam magam.

Nem akartam a királyi családhoz tartozni. Nem akartam Kiválasztott lenni. Még csak meg sem akartam próbálni a dolgot.

A szobámban kerestem menedéket – az egyetlen helyen, ahol el lehetett bújni népes családunk zaja elől –, és igyekeztem valami érvet találni, amivel rábírom anyát arra, hogy meggondolja magát. Szívből jövő véleményeimből sikerült is összegyűjtenem egy csokorravalót… csak éppen nem hittem, hogy akadna közöttük akárcsak egy is, ami eljutna az agyáig.

Sokáig nem kerülhettem a találkozást. Közelgett a vacsoraidő, és minthogy családunk legidősebb gyermeke már nem élt velünk, rám hárult a főzés feladata. Kimásztam az ágyból, és egyenesen besétáltam az oroszlánbarlangba.

Anya rám meredt, de nem szólt egy szót sem.

Némán körbetáncoltuk egymást a konyhában és ebédlőben, miközben elkészítettük a csirkét, a tésztát, felszeleteltük az almát és megterítettük az asztalt öt személyre. Ahányszor csak felpillantottam munka közben, mindig rám szegezte harcias tekintetét, mintha úgy gondolta volna, hogy egyszer csak elszégyellem magam, és onnantól ugyanazokra a dolgokra vágyok majd, mint ő. Ezzel a trükkel elég gyakran próbálkozott. Például akkor, ha nem akartam elvállalni egy bizonyos felkérést, mert tudtam, hogy a háziak indokolatlanul gorombák. Vagy ha azt szerette volna, hogy én intézzem a nagytakarítást, mert nem engedhettük meg magunknak, hogy házhoz hívjunk egy Hatost segíteni.

Néha be is vált a dolog. Néha pedig nem. Ezúttal tudtam, hogy nem fogok engedni.

Ki nem állhatta, ha makacs voltam. Pedig tőle örököltem, így hát igazán nem kellett volna meglepődnie. Persze az egész nem csak rólam szólt. Anya már jó ideje eléggé feszült volt. A nyár a végéhez közeledett, hamarosan jön a hideg idő. És vele az állandó aggódás.

Anya dühösen csapta le a teával teli kancsót az asztal közepére. Összeszaladt a számban a nyál, ha a citromos teára gondoltam. De várnom kellett – pazarlás lenne, ha most innám meg a nekem járó pohár italt, mert akkor a vacsorához már csak vizet kaphatnék.

– Tán belehalnál, ha kitöltenéd az űrlapot? – Végül mégsem tudta visszafogni magát. – A Párválasztó csodás lehetőség lenne számodra… és számunkra is.

Nagyot sóhajtottam, s arra gondoltam, hogy a nyomtatványnak szinte már a kitöltése is a halállal lenne egyenlő.

Nem volt titok, hogy a lázadók – a földalatti mozgalomba szerveződött gyarmatok, amelyek gyűlölték Illéát, a mi hatalmas és viszonylag fiatal országunkat – gyakran intéztek támadásokat a palota ellen, és nem riadtak vissza az erőszaktól sem. Itt, Carolinában is láthattuk már őket akcióban. Az egyik elöljáró házát porig égették, és tönkretették jó néhány Kettes autóját. Egy emlékezetes alkalommal még a börtönbe is sikerült behatolniuk, hogy kiszabadítsák a foglyokat – figyelembe véve, hogy ott végül is csak egy terhes kamasz lányt meg egy kilencgyerekes Hetest találtak, akit szabadon engedhettek, kénytelen voltam beismerni, hogy ez egyszer helyesen cselekedtek.

Eltekintve azonban a lehetséges veszélyektől, már abba belesajdult a szívem, ha a Párválasztó egyáltalán eszembe jutott. Önkéntelenül is elmosolyodtam, amikor gondolatban végigfutottam mindazon okokon, amelyek miatt nekem pontosan ott kellett maradnom, ahol voltam.

– Az utóbbi néhány év megviselte apádat – sziszegte oda anya. – Ha van benned egy csipetnyi együttérzés, akkor rá is gondolsz.

Apa. Hát persze. Apának tényleg szerettem volna segíteni. Meg Maynek és Geradnak is. Sőt jobban belegondolva, tulajdonképpen még az anyámnak is. Amikor így tálalta a dolgot, akkor hirtelen nem volt már benne semmi olyan, amitől mosolyogni támadt volna kedvem. Itthon túlságosan is régen eléggé rosszul mentek a dolgok. Eltűnődtem azon, hogy apa vajon úgy fogná-e fel a dolgot, mint egy lehetőséget a normális élethez való visszatérésre, hogy vajon a pénz rendbe hozna-e mindent.

Nem volt annyira rossz a helyzetünk, hogy már a túlélésünk lett volna a tét, nem erről volt szó. Nem voltunk nincstelenek. No de nem is álltunk ettől olyan messze.

A mi kasztunk három fokkal volt a legalsó fölött. Művészek voltunk. A képzőművészeket és klasszikus zenészeket mindössze három fok választotta el a ranglétra legaljától. Szó szerint. Nagyon-nagyon be kellett osztanunk a pénzt, és a jövedelmünk szinte teljesen az évszakok változásától függött.

Olvastam egyszer egy ütött-kopott történelemkönyvben, hogy régen minden nagyobb ünnep a téli hónapokba volt összezsúfolva. Volt például valami, amit mindenszenteknek neveztek, ezt a hálaadás követte, aztán jött a karácsony és a szilveszter. Egyik a másik után.

A karácsonyt még mindig ugyanakkor tartottuk. Egy istenség születésnapját mégsem lehet csak úgy megváltoztatni. De miután Illéa megkötötte mindenre kiterjedő békeszerződését Kínával, az újév átkerült január végére, februárra – a Hold változásaitól függően. A háláról és függetlenségről való megemlékezést nálunk már csak egyszerűen csak a hála ünnepének nevezték. És nyárra esett. Ekkor ünnepeltük meg Illéa megalakulását és azt, hogy még mindig itt vagyunk és élünk.

Fogalmam sincs arról, mi lehetett a mindenszentek. Ez az ünnep a feledés homályába veszett.

Így hát, évente legalább háromszor, a családom rendesen munkához jutott. Apa meg May képeket festettek, amiket a művészetpártolók megvásároltak, hogy elajándékozhassák. Anyával rendezvényeken léptünk fel – én énekeltem, ő zongorázott –, és amennyire csak lehetett, minden felkérésnek eleget tettünk. Amikor kisebb voltam, kifejezetten megrémített, ha közönség előtt kellett szerepelnem. Mostanra viszont már csak úgy gondoltam magunkra, mint a háttérzene részére. Hiszen tulajdonképpen mindössze ez voltunk a házigazdák szemében: hallani lehetett bennünket, de észrevenni már nem.

Gerad nem talált rá a tehetségére, de csak kilencéves volt. Még maradt erre egy kis ideje.

Hamarosan elkezd megváltozni a fák lombkoronája, és parányi világunk újra sebezhetővé válik. Öt szájat kell etetni, ám csak négyen dolgozunk. És karácsonyig nincs semmiféle garancia arra, hogy munkához juthatnánk.

Ebből a szempontból a Párválasztót akár egyfajta mentőövnek is láthattam, valami biztos dolognak, amibe belekapaszkodhatok. Az az ostoba levél kiemelhet a sötétségből, és magammal húzhatom a családomat is.

Az anyámra néztem. Ötös létére egy kicsit terebélyes volt, ami talán szokatlannak számított. Nem volt falánk, és azt sem állítanám, hogy annyi étel akadt volna nálunk, hogy túl sokat ehetett volna. Talán egyszerűen csak ez történik egy női testtel azután, hogy öt gyereket szül. A haja vörös, mint az enyém, csak az övé tele volt hófehér sávokkal. A sok-sok ősz fürt egyik napról a másikra jelent meg, úgy két évvel ezelőtt. A szeme sarkában szarkalábakat láttam, s bár még mindig fiatal volt, olyan görnyedten járkált ide-oda a konyhában, mintha a vállát súlyos teher nyomná.

Tudtam, hogy sok minden nyomasztja. S azt is, hogy pontosan emiatt szokott rá arra, hogy velem különösen manipulatívan viselkedjen. A plusznyomás nélkül is épp eleget veszekedtünk, de ahogy egyre közelebb kerültünk a sivár őszhöz, anyám is egyre ingerlékenyebb lett. Tudtam, hogy szerinte ostobán viselkedek, amikor még egy vacak kis nyomtatványt sem vagyok hajlandó kitölteni.

Voltak ebben a világban dolgok – nagyon fontos dolgok –, amiket imádtam. És azt a papírlapot masszív téglafalnak láttam, ami elválaszt mindentől, amit szeretnék. Lehet, hogy butaság volt, amire vágytam. Lehet, hogy nem olyasmi volt, amit megkaphattam. De akkor is, az enyém volt. Nem hittem, hogy képes lennék feláldozni az álmaimat, még akkor sem, ha a családom egyébként rengeteget jelentett nekem. És különben is, nekik már eddig is sokat adtam.

Most, hogy Kenna férjhez ment, Kota pedig elhagyott bennünket, én lettem a legidősebb gyerek, és amilyen gyorsan csak tudtam, alkalmazkodtam is ehhez a szerephez. Megtettem a tőlem telhetőt, hogy hozzájáruljak a család boldogulásához. Gondosan beosztottuk az időmet úgy, hogy az otthoni tanulás is elférjen a gyakorlás mellett, ami kitöltötte a napom legnagyobb részét, mivel az éneklés mellett több hangszert is tanultam.

De most, hogy a levél megérkezett, többé már nem számított, milyen munkát végzek. Az anyám gondolataiban máris királyné voltam.

Ha lett volna eszem, elrejthettem volna azt a hülye levelet, még mielőtt apu, May és Gerad bejöttek. De nem tudtam arról, hogy anyu eldugta a ruhájába. Aztán ebéd közben elővette.

– Címzett: a Singer-ház – trillázta.

Megpróbáltam elmarni tőle, de túl fürge volt hozzám képest. Előbb vagy utóbb mindenképpen megtudják, de ha így tálalja a dolgot, akkor mindannyian az ő pártját fogják majd.

– Anya, kérlek! – rimánkodtam.

– Engem nagyon érdekel! – visította May. Ebben semmi meglepő nem volt. A kishúgom pont úgy néz ki, mint én, csak épp három évvel fiatalabb kiadásban. Bár külsőre szinte teljesen egyformák vagyunk, a személyiségünk nagyon is különböző. Velem ellentétben ő kifelé forduló és optimista. És az utóbbi időben majd᾿ megőrül a fiúkért. És persze ezt az egész dolgot hihetetlenül romantikusnak tartja.

Éreztem, hogy zavaromban elpirulok. Apa komoly arccal figyelt, May pedig szó szerint szökdécselt az izgalomtól. Gerad, az én drága kicsikém, csak evett tovább. Anya megköszörülte a torkát, és folytatta a felolvasást.

– „A legutóbbi népszámlálás adatai szerint van az önök családjában egyedülálló, tizenhat és húsz év közötti leánygyermek. Szeretnénk felhívni a figyelmüket egy hamarosan felmerülő lehetőségre, amelyet Illéa nagyszerű népének tiszteletére rendezünk.”

May újra felvisított, és megmarkolta a karomat. – Ezek rólad beszélnek!

– Tudom, kismajom. És engedj el, még eltöröd a karomat. – De csak szorította a kezemet továbbra is, és tovább ficánkolt.

– „Szeretett hercegünk, Maxon Schreave – olvasta anya – ebben a hónapban válik nagykorúvá. Midőn életének eme új szakaszába lép, reményei szerint abban már társa is lesz, minthogy szándékában áll feleségül venni egyet Illéa leányai közül. Amennyiben a családjában élő, a felhívásnak megfelelő leánygyermek/testvér/gyámleány érdeklődést mutat a lehetőség iránt, hogy esetleg Maxon herceg hitvese és Illéa rajongott hercegnője legyen, kérjük, töltse ki a mellékelt űrlapot, és juttassa el helyi Tartományi Hivatalunkba. Minden körzetből egy nő kap lehetőséget sorsolás útján arra, hogy találkozzon a herceggel.”

– „A résztvevőket angelesi tartózkodásuk idejére a csodás Illéa palotában szállásolják el. Minden résztvevő családja bőkezű kompenzációban részesül – anya külön kihangsúlyozta e szavakat – a királyi családnak tett szolgálataiért.”

A szememet forgattam, ő azonban csak mondta tovább: ez a szokás a királyi fiúgyermekek esetében. A királyi családba született hercegnőket „eladják”, hogy így szilárdítsák meg az ország egyelőre még zsenge kapcsolatait más uralkodócsaládokkal. Pontosan értettem, hogy miről van szó: szövetségesekre van szükségünk. De attól még egyáltalán nem tetszett a dolog. Ilyesmit még sosem láttam, és nagyon reméltem, hogy nem is fogok. A királyi családban már három generáció óta nem születtek hercegnők. A hercegek ezzel szemben a nép soraiból választottak párt maguknak, hogy így tartsák fenn időnként szeszélyes nemzetünk lelkesedését. Azt hiszem, a Párválasztót arra találták ki, hogy közelebb hozzon bennünket egymáshoz, és mindenkit emlékeztessen arra, hogy Illéa maga is csaknem a semmiből jött létre.

Nekem egyik megoldás sem tetszett. Már maga a gondolat, hogy valakit beneveznek egy versenyre, ahol az ország apraja-nagyja végignézheti, hogyan választja ki ez a nagyképű kis tejfeles szájú suhanc a legszebb és legfelszínesebb lányt a tömegből, hogy aztán a tévé képernyőjén feltűnhessen mellette egy hallgatag, csinos arcocska… hát, ettől sikoltozni támadt kedvem. Létezik ennél megalázóbb helyzet?

Egyébként pedig épp elég Kettes és Hármas otthonában fordultam meg ahhoz, hogy eldönthessem, soha nem akarnék közöttük élni, hát még az Egyesek között… Leszámítva azokat az időket, amikor éhesek voltunk, én mindig is örültem, hogy az Ötösök kasztjába tartozom. Anya volt az, aki feljebb szeretett volna lépni a társadalmi ranglétrán, nem én.

– És annyi szent, hogy America nagyon tetszene a hercegnek! Mert gyönyörű! – áradozott anya.

– Anya, kérlek! Ha már valami, akkor inkább átlagos vagyok.

– Azt már nem! – tiltakozott May. – Mert pont úgy nézek ki, mint te, és én nagyon csinos vagyok! – Olyan szélesen vigyorgott, hogy én sem tudtam ellenállni neki. És ez legalább jó érvnek számított. Mert May tényleg gyönyörű volt.

A szépség nem is az arcában rejlett, inkább ragyogó mosolyában és csillogó szemében. Mayből sugárzott valami erő, valami lelkesedés, amitől mindenki ott szeretett volna lenni, ahol ő van. Úgy vonzotta az embereket, mint a mágnes, én pedig… legyünk őszinték, én pedig nem.

– És te mit gondolsz, Gerad? Szerinted csinos vagyok? – kérdeztem.

Minden tekintet családunk legfiatalabb tagjára szegeződött.

– Nem! A lányok undorítóak!

– Jaj, Gerad, kérlek! – Anya elgyötörten sóhajtott, de látszott rajta, hogy nem gondolja egészen komolyan. A kisöcsémre nem lehetett haragudni. – America, nyilván te is tudod, hogy nagyon szép lány vagy.

– Ha annyira szép vagyok, akkor hogyhogy nem jön soha senki, aki elhívna randizni?

– Ó, dehogynem jönnek, csakhogy én szépen elküldöm őket. Az én lányaim túl csinosak ahhoz, hogy valami szimpla Ötöshöz menjenek hozzá. Kenna egy Négyest talált magának, és biztos vagyok abban, hogy te még többre viheted. – Anya belekortyolt a teájába.

– Jamesnek hívják. Ne tégy úgy, mintha egy szám lenne a neve. És mióta járnak felénk fiúk? – Tudtam, hogy a hangom egyre élesebben cseng. Még soha, egyetlen fiatalembert nem láttam az ajtónk előtt.

– Már egy ideje – szólalt meg apa is, most először. A hangjában bujkált egy kis szomorúság, és a tekintetét fel nem emelte volna a csészéjéről. Megpróbáltam rájönni, hogy mi zaklathatta fel ennyire. A fiúk, akik hozzánk jöttek? Az, hogy megint veszekszünk anyával? A gondolat, hogy részt vegyek a versenyben? Hogy mennyire messze lennék otthontól, ha bekerülnék?

Apával nagyon közel álltunk egymáshoz. Azt hiszem, anya már eléggé kimerült, mire én megszülettem, így rólam főleg édesapám gondoskodott. Az indulataimat anyámtól örököltem, az együttérzésemet apától.

Egyetlen rövidke pillanatra felnézett, és rögtön megértettem mindent. Nem akarta ezt kérni tőlem. Nem akarta, hogy el kelljen mennem. De nem tagadhatta azt sem, hogy milyen előnyökkel járna, ha bejutnék a versenybe, még ha csak egy napra is.

– America, használd a fejedet – szólt rám anya. – Valószínűleg nincs az egész országban még egy család, ahol úgy kell rábeszélni erre a lányokat. Gondolj csak bele, hogy micsoda lehetőség! Egy nap akár királyné is lehet belőled.

– De anya, még ha vágynék is arra, hogy királyné legyek – amire egyébként elképesztően nem –, akkor is: csak ebben a tartományban több ezren neveznek be erre a versenyre. Több ezren. És még ha engem sorsolnának is ki, még mindig lenne ott harmincnégy másik lány, akik kétségkívül mind sokkal jobban értenek a csábításhoz, mint amire én valaha is képes lennék.

Gerad érdeklődését sikerült megragadnom. – Mi az, hogy csábítás?

– Semmi! – vágtuk rá kórusban.

– És mindezeket figyelembe véve, nevetséges akár csak gondolni is arra, hogy valami módon esetleg sikerülne nyernem – fejeztem be.

Anyám felállt, hátralökte a székét, és áthajolt az asztalon felém. – Pedig valaki nyerni fog, America. És erre neked ugyanolyan jó esélyed van, mint másoknak. – Ledobta az asztalra a szalvétáját, majd indult is. – Gerad, ha végeztél az evéssel, ideje lesz fürödnöd.

Az öcsém felnyögött.

May némán evett. Gerad repetát kért, de nem volt annyi étel. Amikor végeztek, elkezdtem letakarítani az asztalt. Már csak apu ült ott, és a teáját kortyolgatta. A hajában megint maradt egy kis festék, egy sárga pötty, amitől mosolyoghatnékom támadt. Aztán felállt, és lesöpörte a morzsákat az ingéről.

– Apa, sajnálom – súgtam oda, miközben összeszedtem a tányérokat.

– Ne légy butus, kiscicám. Nem haragszom. – Mosoly tűnt fel az arcán, és átkarolt.

– Én csak…

– Kicsikém, nem kell magyarázkodnod. Tudom. – Csókot nyomott a homlokomra. – Visszamegyek dolgozni egy kicsit.

Én is indultam a konyhába, hogy összetakarítsak. Szinte érintetlen tányéromat szalvétával takartam le, majd eldugtam a hűtőbe. A többiek után legfeljebb morzsák maradtak.

Nagyot sóhajtottam, és a szobám felé vettem az irányt, hogy lefeküdjek. Az egész helyzet szörnyen dühítő volt.

Miért erőlteti anya ennyire? Hát nem boldog? Nem szereti apát? Miért nem elég jó neki az, amink van?

Hepehupás matracomon fekve igyekeztem átgondolni a Párválasztót. Úgy sejtettem, hogy megvannak a maga előnyei. Nyilván jó lenne rendesen enni – legalább egy időre. Emellett nekem aztán nem volt semmi okom idegeskedni. Az biztos, hogy nem fogok beleszeretni Maxon hercegbe. Annak alapján, amit eddig az Illéa Fővárosi Híradóban láttam belőle, valószínűleg meg sem kedvelném.

Egy örökkévalóság volt, mire végre éjfél lett. Az ajtó mellett lógott egy tükör, ami előtt megálltam, hogy ellenőrizzem, olyan jól áll-e a hajam, mint reggel, aztán felkentem egy leheletnyi szájfényt is, hogy legyen az arcomon egy kis szín. Anyu iszonyúan vigyázott a kozmetikai szerekre, azokra az alkalmakra tartogatta, amikor fellépésünk volt, de a maihoz hasonló estéken sikerült lenyúlnom egy kicsit.

Amilyen nesztelenül csak tudtam, lesurrantam a konyhába. Elővettem a maradék vacsorámat, egy kis kenyeret, aminek épp lejárt a szavatossága, meg egy almát, és egy bugyorba kötöttem az egészet. Most, hogy már ilyen későre járt, szinte fájt, hogy olyan lassan kell visszalopakodnom a szobámba. Azonban ugyanilyen nyugtalan lettem volna, ha az egészet hamarabb letudom.

Kinyitottam az ablakomat és kinéztem zsebkendőnyi hátsó kertünkre. A holdból nem sok látszott, így a szememnek előbb hozzá kellett szoknia a sötétséghez, és csak ezután indulhattam el. A pázsit túlsó végében álló fa ágai közé épített házacska körvonalai alig voltak kivehetőek az éjszakában. Amikor kisebbek voltunk, Kota lepedőket csomózott a gallyakra, hogy úgy nézzen ki, mint egy hajó. Ő volt a kapitány, és mindig engem választott első tisztjének. Feladatom főként abból állt, hogy felsöpörjem a padlót és ételt csináljak – ami földből és ágacskákból állt, anyu egyik tepsijébe belegyömöszölve. Kota belemerítette kanalát a földbe, majd „megette”, vagyis hátradobta a válla fölött az egészet. Ez persze azzal járt, hogy újra söprögetnem kellett, de csöppet sem bántam. Boldog voltam, hogy egy hajón lehetek Kotával.

Körülnéztem. A szomszédos házak már mind elsötétültek. Senki sem figyelt. Óvatosan kimásztam az ablakon. Régebben nem volt tökéletes a technikám, és rengeteg horzsolást szereztem a hasamra, de mostanra simán ment – az évek során tökéletesítettem a mozdulatokat. Nem akartam, hogy az étel kiboruljon.

Átiszkoltam a pázsiton. A leghelyesebb pizsamámat viseltem. Magamon tarthattam volna a ruhát, amit napközben viseltem, de ez így jobban esett. Nem hiszem, hogy sokat számított, mi van rajtam, de nagyon csinosnak éreztem magam kis barna rövidnadrágomban és testhezálló fehér ingben.

Mostanra nem volt különösebben nehéz egy kézzel kapaszkodva felmászni a fa törzséhez szögezett lécdarabokon. Ezt is eleget gyakoroltam. Minden egyes lépéssel egyre jobban megkönnyebbültem. A távolság nem volt nagy, itt mégis úgy érezhettem, mintha mérföldek választanának el az otthonom zajától. Itt nem kellett senki hercegnőjének lennem.

Ahogy bemásztam az apró házikóba, amit a magaménak mondhattam, éreztem, hogy nem vagyok egyedül. Szaporán kapkodtam a levegőt – nem tehettem róla. A padlóra helyeztem az ételt, és hunyorogva belebámultam a sötétbe. Valaki megmozdult, majd meggyújtott egy aprócska, épp csak használható gyertyacsonkot. Alig pislákolt – a házból például biztosan nem lehetett észrevenni –, de ez is épp elég volt. A betolakodó arcán ravasz mosoly terült el.

– Hahó, szépségem – szólított meg.

2. fejezet

Beljebb másztam a házikóba. Kicsi volt, másfélszer másfél méter, és még Gerad sem tudott benne felegyenesedni. De azért szerettem. Egy nyíláson lehetett bejutni, a szemközti falon pedig egy aprócska ablak volt. A sarokba tettem egy régi kis kétfokú fellépőt, amin a gyertya állt, meg egy falatnyi szőnyeget, ami olyan öreg volt, hogy ennyi erővel akár a lécekből ácsolt padlón is ücsöröghettem volna. Talán nem valami fényűző hely volt, de az én biztonságos kuckóm volt. A mi kuckónk.

– Kérlek szépen, ne nevezz szépségnek. Először az anyám jött ezzel, aztán May és most te is. Kezd az idegeimre menni. – Ahogy Aspen rám nézett, abból pontosan láttam, hogy nem sokra megyek ezzel a „csöppet sem vagyok csinos” szöveggel. Mosolygott.

– Nem tehetek róla. Nálad szebbet egész életemben nem láttam. Nem haragudhatsz meg rám azért, ha ezt elmondom neked az egyetlen olyan alkalommal, amikor szabad megtennem. – Felnyúlt, a tenyerébe fogta az arcomat, én pedig mélyen a szemébe néztem.

Ennél többre nem is volt szükség. Az ajka máris az enyémen volt, és kisöpört a fejemből minden gondolatot. Nem volt többé Párválasztó, nem volt szerencsétlen család, maga Illéa sem létezett. Csak Aspen kezét éreztem, amely egyre szorosabban vont magához, meg a lélegzetét az arcomon. Kezem felkúszott fekete hajához, ami még nedves volt – este mindig zuhanyozott –, és belemélyedt a csigás fürtökbe. Olyan illata volt, mint az anyja házi készítésű szappanjának. Még álmodtam is erről az illatról. Szétváltunk, és nem tudtam megállni mosolygás nélkül.

Terpeszben ült, úgyhogy beültem oldalvást a combjai közé, mint egy gyerek, aki arra vágyik, hogy ringassák. – Sajnálom, hogy ilyen rossz a kedvem. Egyszerűen csak az van… ma megjött a postával az a hülye értesítés.

– Á, igen, a levél – sóhajtott fel Aspen. – Mi kettőt is kaptunk.

Hát persze. Az ikrek épp most töltötték be a tizenhatodik évüket.

Beszéd közben Aspen az arcomat fürkészte. Mindig ezt tette, ha együtt voltunk, mintha így akarta volna emlékezetébe vésni minden vonásomat. Több mint egy hete láttuk egymást utoljára, és ha pár napnál több telt el két találkozásunk között, akkor mindketten nyugtalanok voltunk.

Én is alaposan szemügyre vettem. Aspen számított kétségtelenül a legvonzóbb pasasnak a városban – az összes kasztban. Sötét haja volt, zöld szeme és olyan mosolya, amitől mindenkinek az jutott eszébe, hogy ennek a fiúnak lehet valami titka. Magas volt, de nem túlságosan. Vékony, de nem feltűnően. A gyér fényben feltűnt, hogy a szeme alatt halvány karikák húzódnak – nem fért kétség ahhoz, hogy egész héten sokáig dolgozott. Fekete pólója itt-ott teljesen kikopott, csakúgy, mint megviselt farmernadrágja, amit szinte mindennap hordott.

Bárcsak leülhetnék és megfoltozhatnám! Ez volt az én nagy vágyam. Nem az, hogy Illéa hercegnője legyek. Hanem hogy Aspené.

Valósággal fájt, ha távol kell lennem tőle. Voltak napok, amikor majd᾿ megbolondultam, amikor belegondoltam, hogy mit is csinálhat. És ha már végképp nem bírtam, akkor elkezdtem gyakorolni. Egyértelműen Aspennek köszönhettem, hogy ilyen zenész lett belőlem. Valósággal megőrjített.

És ez nem volt jó.

Aspen Hatos volt. A Hatosok mind szolgálók, és a Hetesektől csak egyetlen fokozat különbözteti meg őket, méghozzá az, hogy iskolázottabbak és benti munkára képezték ki őket. Aspen okosabb volt, mint sokan képzelték volna, és hihetetlenül jóképű. Az azonban nem volt jellemző, hogy egy nő lefelé házasodjon. Egy alacsonyabb kasztba tartozó férfi megkérhette a kezét, de csak igen ritkán nyerhette el. Ha valaki egy másik kasztbelivel házasodott össze, az bizony papírmunkával járt, és várni kellett kilencven napot, mielőtt hozzá lehetett fogni az összes többi törvényben megszabott dolgok elintézésének. Többektől hallottam, hogy ez azért van így, mert egy utolsó esélyt akarnak adni arra, hogy az emberek meggondolhassák magukat. Szóval, azzal, hogy itt voltunk, összebújva, ráadásul már életbe lépett a kijárási tilalom is… mindketten komoly bajba kerülhettünk. Azt most nem is említem, hogy anyámtól mit kapnék.

Csakhogy szerettem Aspent. Már majdnem két éve szerelmes voltam belé. És ő is szeretett. Ahogy ott ült és a hajamat simogatta, el sem tudtam képzelni, hogy benevezzek a Párválasztóba. Nekem már megvolt a szerelmem.

– És mit gondolsz az egészről? Mármint a Párválasztóról – kérdeztem.

– Hát, ez nyilván így van rendben. Szegény pasasnak valahogy muszáj találni magának egy lányt. – Érzékeltem, hogy gúnyolódik, de én most tényleg szerettem volna megtudni a véleményét.

– Aspen.

– Jó, jó. Hát, részben úgy gondolom, hogy ez azért szomorú. A herceg nem jár senkivel? Úgy értem, most komolyan, hát nem képes találni magának valakit? Ha a hercegnőinknek más hercegek soraiból próbálunk férjet fogni, akkor miért nem tehetjük ugyanezt az ő esetében is? Biztos van a világban valami királyi sarj, aki elég jó lenne neki. Nem értem az egészet. Hát ez van.

– De közben… – Felsóhajtott. – Közben azt is érzem, hogy ez nem rossz ötlet. Izgalmas. Mindenki szeme láttára lesz szerelmes. És persze tetszik a gondolat is, hogy valaki boldogan fog élni, míg meg nem hal. Bárkiből lehet a következő királynénk. Ez reményt ad. Mintha én is boldogan élhetnék, míg meg nem halok.

Ujjaival a szám körvonalát követte. Azok a zöld szemek mintha a lelkembe láttak volna, és végigfutott rajtam valami, amit kizárólag akkor éreztem, ha együtt voltunk. Én is boldogan akartam élni.

– Ezek szerint arra biztatod az ikreket, hogy nevezzenek be? – kérdeztem rá.

– Igen. Tulajdonképpen mindannyian láttuk már időnként a herceget, és elég rendes pasasnak tűnik. Persze, egy sznob, az kétségtelen, de elég barátságos. És a lányok olyan lelkesek, hogy azt nézni is vicces. Amikor hazaértem, örömükben éppen táncoltak. Azt pedig senki sem tagadhatja, hogy a családomnak mennyire jót tenne. Anyu nagyon reménykedik, mivel tőlünk ketten nevezhetnek be egy helyett.

Ez volt az egész nyomorult versenyt illetően az első jó hír. El sem hittem, hogy annyira magamba fordulhattam, hogy Aspen húgai eszembe sem jutottak. Ha az egyikük benevezne, ha az egyikük megnyerné…

– Aspen, abba belegondoltál már, hogy ez mit jelentene? Ha Kamber vagy Celia nyerne?

Szorosabban ölelt magához, ajka könnyedén megérintette a homlokomat. Egyik kezével a hátamat simogatta.

– Ma másra sem gondoltam – felelte. Rekedtes hangja hallatán minden más gondolatom szétfoszlott. Semmi másra nem vágytam, csak arra, hogy Aspen megérintsen, hogy megcsókoljon. És az éjszakánk pontosan ilyen fordulatot is vett volna, ha nem kordul meg a gyomra, amitől magamhoz tértem.

– Figyelj csak, hoztam egy kis ennivalót magunknak – jegyeztem meg könnyedén.

– Tényleg? – Hallottam a hangján, hogy igyekszik uralkodni magán, de azért így is hallható volt az izgatottsága.

– Ez a csirke ízleni fog, én sütöttem.

Megkerestem a kis csomagot, és odaadtam Aspennek, aki – becsületére legyen mondva – igyekezett lassan falatozni. Én közben beleharaptam egy almába, hogy úgy érezze, mindketten eszünk, de aztán letettem, és meghagytam neki.

Az, hogy mit eszünk, nem volt sima ügy nálunk sem, Aspenék családjában azonban katasztrofális volt a helyzet. Neki biztosabb munkája volt, mint nekünk, viszont jóval kevesebbet fizettek érte. A családja sosem jutott elegendő ételhez. Ő volt a hét gyerek közül a legidősebb. Én beálltam segíteni a családomnak, Aspen pedig félreállt: átadta a testvéreinek és munkától állandóan elcsigázott anyjának a részét abból a kevés ételből, amit eloszthattak. Az apja három éve meghalt, és Aspenék megélhetése főleg tőle függött.

Elégedetten néztem, ahogy lenyalogatja ujjairól a fűszereket, amelyekkel a csirkét elkészítettem, majd falni kezdi a kenyeret. El sem tudtam képzelni, mikor ehetett utoljára.

– Nagyon jó szakács vagy. Egy nap valakit nagyon boldoggá és nagyon kövérré fogsz még tenni – jelentette ki, miközben az almát harapdálta.

– Te leszel az, akit én boldoggá és dagadttá teszek. Ezt pontosan tudod.

– Ó, ha én egyszer dagadt lehetnék!

Elnevettük magunkat, aztán elmesélte, mi minden történt vele azóta, hogy utoljára találkoztunk. Írnoki feladatot kapott az egyik gyárban, ami eltart egész a következő hétig. Az anyjának végre sikerült állandó takarítói munkát szerezni néhány Kettesnél, akik a környéken laktak. Az ikrek boldogtalanok voltak, mert az anyjuk abbahagyatta velük a délutáni színjátszókört, hogy többet tudjanak dolgozni.

– Megnézem, hogy találok-e munkát vasárnapra, hogy egy kis pluszpénzhez jussak. Gyűlölöm, hogy a szegényeknek fel kell adniuk valamit, amit ennyire szeretnek csinálni. – A hangjában remény csendült, mintha tényleg képes lenne rá.

– Aspen Leger, ne merészeld! Már így is rengeteget dolgozol!

– Ugyan már, Mer – suttogta a fülembe, amitől libabőrös lettem. – Tudod, hogy milyen Kamber és Celia. Muszáj, hogy emberek között legyenek. Nem lehet őket állandóan bezárni valahová, hogy írnokoskodjanak. Egyszerűen nem ilyen a természetük.

– De az sem igazságos, ha tőled várják el, hogy mindent megcsinálj, Aspen. Tudom jól, hogy rajongsz a húgaidért, de magadra is oda kell figyelned. Ha tényleg szereted őket, akkor jobban kell vigyáznod arra a személyre, aki a gondjukat viseli.

– Te csak ne aggódj, Mer. Úgy érzem, jó dolgok fognak történni velünk. Nem fogom örökké ezt csinálni.

Dehogynem. Mert a családjának mindig szüksége lesz a pénzre. – Aspen, tudom, hogy képes vagy rá. De szuperhős azért mégsem vagy. Nem képzelheted, hogy egyedül sikerül majd gondoskodnod mindenkiről, akit szeretsz. Egyszerűen csak… nem csinálhatsz mindent egymagad.

Egy rövid ideig hallgattunk. Reméltem, hogy komolyan veszi, amit mondtam, mert tudtam, hogy ha nem lassít a tempón, akkor teljesen kizsigereli magát. Nem számított ritkaságnak, ha egy Hatos, Hetes vagy Nyolcas belehalt a túl sok munkába. Ezt nem bírnám ki. Erősebben odasimultam a mellkasához, és igyekeztem kiverni a fejemből a gondolatot.

– America?

– Tessék.

– Benevezel a Párválasztóba?

– Nem! Dehogy! Nem szeretném, ha bárki azt hinné, akár csak megfordult a fejemben a gondolat, hogy valami idegenhez menjek feleségül. Téged szeretlek – jelentettem ki őszintén.

– Hatos akarsz lenni? Aki mindig éhes? Mindig szorong? – kérdezte. Hallottam a hangjából kicsendülő fájdalmat, de azt is, hogy komolyan kérdezte: ha választanom kéne, hogy egy palotában lakom, ahol kiszolgálnak engem, vagy egy háromszobás lakásban Aspen családjával, melyiket akarnám igazán?

– Aspen, sikerülni fog. Okosak vagyunk. Minden rendben lesz. – Annyira akartam, hogy igaz legyen!

– Mer, te is tudod, hogy ez nem így megy. Nekem attól még továbbra is támogatnom kellene a családomat. Nem vagyok az a fajta, aki cserbenhagyná őket. – Kicsit mocorogtam a karjai között. – És ha gyerekeink lennének…

– Amikor gyerekeink lesznek. Majd vigyázunk. Ki mondta, hogy kettőnél több lesz?

– Te is tudod, hogy az ilyesmit nem mi szabjuk meg! – Hallottam, ahogy egyre dühösebb lesz a hangja.

Nem okolhattam emiatt. Csak a jómódúak számára működött a családtervezés. Ha viszont az ember Négyesnek született (vagy még rosszabbnak), akkor úgy kellett elboldogulnia, ahogy tudott. Az eltelt félévben ezen sokat vitatkoztunk, mialatt megpróbáltuk kitalálni, hogyan lehetnénk együtt. A gyerekek benne voltak a pakliban. Minél több gyereke volt valakinek, annál többen dolgoztak a családban. Ugyanakkor annyival több éhes szájat is kellett etetnie…

Újra elhallgattunk, egyikünk sem tudta igazán, hogy mit mondjon. Aspen szenvedélyes fiú volt, és hajlott arra, hogy vita közben elragadtassa magát. Az utóbbi időben már sokkal ügyesebben kezelte az indulatait, és tudtam, hogy most is ezzel próbálkozik.

Nem akartam, hogy aggódjon vagy felzaklassa magát – én tényleg hittem, hogy el fogunk boldogulni. Ha megtervezünk mindent, ami előre kiszámítható, akkor valahogy át fogunk evickélni azon is, ami váratlanul ér bennünket. Talán túl optimista voltam, talán túlságosan szerelmes, de tényleg biztosra vettem, hogy ha Aspennel igazán akarunk valamit, akkor azt el is fogjuk érni.

– Szerintem bele kellene vágnod – jelentette ki hirtelen.

– Mibe?

– Nevezz be a Párválasztóra. Szerintem meg kellene tenned.

Villogó szemmel meredtem rá. – Neked elment az eszed?

– Mer, hallgass meg. – A szája egészen közel volt a fülemhez. Ez nem volt tisztességes, mert tudta, hogy így elvonja a figyelmemet. Amikor megszólalt, vontatottan, rekedtes hangon suttogott, mintha valami nagyon romantikus dologról beszélt volna, holott amit javasolt, az minden volt, csak romantikus nem. – Ha esélyed nyílna egy jobb életre, és nem élnél vele miattam, azt sosem tudnám megbocsátani magamnak. Nem viselném el.

Megkönnyebbülten kifújtam a levegőt. – Ez annyira nevetséges. Gondolj bele, több ezer lány nevez be. Engem még csak be sem fognak válogatni.

– De ha nem válogatnak be, akkor meg miért csinálsz ekkora ügyet belőle? – Keze lassan fel-le siklott a karomon. Amikor ezt csinálta, akkor képtelen lettem volna ellenkezni vele. – Mindössze azt szeretném, ha beneveznél. Egyszerűen csak próbáld meg. Ha kiválasztanak, akkor elmész. Ha meg nem, akkor nem kell magamat okolnom azért, hogy visszatartottalak.

– De hát nem szeretem a herceget, Aspen. Még csak nem is kedvelem. Nem is ismerem.

– Senki sem ismeri. Épp erről van szó. Mert mi van, ha megkedvelnéd?

– Aspen, hagyd ezt abba! Én téged szeretlek.

– Én pedig téged. – Megcsókolt, lassan, hosszasan, hogy bizonyítsa. – És ha te is szeretsz engem, akkor megteszed ezt értem, hogy ne kelljen beleőrülnöm abba, hogy mi lett volna, ha.

Amikor úgy állított be valamit, hogy az róla szólt, akkor esélyem sem volt. Képtelen lettem volna megbántani. Bármit megtettem volna, hogy megkönnyítsem az életét. És egyébként is igazam volt. Az ki van zárva, hogy beválogassanak. Úgyhogy más dolgom sincs, mint végigcsinálni az egész cécót – ezzel mindenki kedvére tennék, aztán amikor mégsem engem választanak ki, akkor mindenki békén hagyna végre.

– Kérlek – lehelte a fülembe. Az egész testem libabőrös lett tőle.

– Rendben – súgtam vissza. – Megteszem. De tudnod kell, hogy nem akarok hercegnő lenni. Másra sem vágyom, mint hogy a te feleséged legyek.

A hajamat cirógatta.

– Az leszel.

A fény tehette. Vagy a fény hiánya. De esküszöm, a szeme könnybe lábadt, amikor ezt mondta. Aspen sok mindenen keresztülment, de csak egyszer láttam sírni: akkor, amikor az öccsét megkorbácsolták a téren. A kis Jemmy elemelt pár szem gyümölcsöt a piacon az egyik kordéról. Ha felnőtt lett volna, akkor egy rövid tárgyalás következik, majd a lopott áru értékétől függően vagy börtönbe csukják, vagy halálra ítélik. De Jemmy mindössze kilencéves volt, így megkorbácsolták. Aspen anyjának nem volt pénze arra, hogy rendes orvoshoz vigye, így a kisfiúnak még jóval az incidens után is sebhelyes maradt a háta.

Azon az éjszakán az ablakomnál ültem, hogy lássam, ha Aspen felmászik a fára épült házacskába. Amikor megjött, kiosontam hozzá. Egy órán át zokogott a karomban, azt mondogatva, hogy ha többet dolgozott volna, akkor Jemmynek nem kellett volna lopnia. Hogy micsoda igazságtalanság, hogy ő a vétkes, mégis Jemmynek fáj.

Azért is volt olyan gyötrelmes az egész, mert egyáltalán nem volt igaz. De ezt nem mondhattam, meg sem hallotta volna. Aspen a vállára vette szerettei minden vágyát, szükségletét. A csodával határos módon valahogy én is elkezdtem ezek közé az emberek közé tartozni. Azon voltam hát, hogy az én terhem ne nyomja annyira.

– Énekelnél nekem? Hogy legyen valami szép, ami segít elaludni?

Mosolyogtam. Szerettem dalokat ajándékozni neki. Letelepedtem hát mellette, és halk altatódalt énekeltem.

Pár percen át hagyta, hogy énekeljek, de aztán az ujjai szórakozottan simogatni kezdték a fülem alatti részt. Széthúzta az ingem nyakát, és a nyakamat, a fülemet csókolgatta. Aztán feljebb csúsztatta a felsőm rövid ujját, és felfelé haladva csókokkal hintette be a karomat. Elállt tőle a lélegzetem. Szinte mindig ezt tette, ha énekeltem neki. Szerintem jobban élvezte kapkodó lélegzetem hangját, mint magát a dalt.

Hamarosan egymásba gabalyodva hevertünk a koszos, vékony szőnyegen. Aspen magára húzott, hogy felül legyek, én pedig ujjaimmal fésülgettem kócos fürtjeit. Teljesen megbabonázott az érintése. Lázasan, szenvedélyesen csókolt. Éreztem, hogy ujjai a derekamba mélyednek, a hátamba, csípőmbe, a combomba. Mindig meglepett, hogy mégsem hagyott rajtam ujjbegy formájú kék-zöld foltokat.

Óvatosak voltunk, mindig megálltunk, mielőtt sor került volna azokra a dolgokra, amiket igazából szerettünk volna. Mintha nem lett volna épp elég baj, hogy megszegjük a kijárási tilalmat. Korlátaink ellenére nem hittem volna, hogy akad Illéában még egy pár, akiben több a szenvedély, mint bennünk.

– Szeretlek, America Singer. Amíg csak élek, szeretni foglak. – Annyi mély érzés csendült a hangjában, hogy teljesen váratlanul ért.

– Szeretlek, Aspen. Mindig is te leszel a hercegem.

Addig csókolt, míg a gyertya le nem égett teljesen.

Órák telhettek el, a szemhéjamat ólomsúlyúnak éreztem. Aspent sosem izgatta a saját pihenése, az én álmom miatt viszont aggódott. Így hát fáradtan lemásztam a létrán, kezemben a tányér és a pennym.

Aspen szerette, ha énekeltem, valósággal magába szívta a hangokat. Időről időre, ha volt egyáltalán pénze, adott egy pennyt, hogy azzal fizesse meg a dalomat. Ahányszor csak sikerült pénzt kerítenie, én a legszívesebben a családjának adtam volna. Ahhoz nem fért kétség, hogy náluk minden fillérnek helye van. Ugyanakkor ezek az összegyűlt pennyk – mert arra nem tudtam volna rávenni magam, hogy elköltsem – arra emlékeztettek, hogy mit meg nem tenne értem Aspen, hogy mit jelentek neki.

Amikor visszaértem a szobámba, rejtekhelyéről elővettem az aprócska befőttesüveget, amiben az érméket tartottam, és hallgattam, milyen vígan csilingelve pottyan legújabb szerzeményem a többire. Még tíz percet vártam, addig bámultam ki az ablakon, míg meg nem láttam Aspen árnyékát, ahogy lemászik a létrán, és futásnak ered a hátsó úton.

Még egy darabig ébren maradtam, Aspenre gondoltam, arra, hogy mennyire szeretem, és hogy milyen érzés, hogy ő is szeret. Úgy éreztem, különleges vagyok, felbecsülhetetlen értékű, pótolhatatlan. Nem volt olyan trónján ülő királynő, aki fontosabbnak érezhette magát, mint én.

Úgy aludtam el, hogy ez a gondolat töltötte be a szívemet.•

3. fejezet

Aspen tiszta fehérbe öltözött. Úgy nézett ki, mint egy angyal. Még mindig itthon voltunk, Carolinában, de senki mást nem láttam. Egyedül voltunk, és nem is hiányzott senki. Aspen ágakból font nekem koronát, együtt voltunk…

– America! – harsant fel anyám hangja, és ezzel felriadtam az álmomból.

Felkattintotta a lámpát, a fény elvakított, mire dörzsölgetni kezdtem a szememet, hogy hozzászokjak.

– Ébredj fel, America, van számodra egy ajánlatom. – Az ébresztőórára sandítottam. Alig múlt reggel hét. Ami annyit tesz… hogy összesen öt órát töltöttem ágyban.

– Az ajánlatod még egy kis alvásról szól? – motyogtam.

– Nem, édes, ülj fel szépen. Valami komoly dolgot szeretnék megbeszélni veled.

Valahogy feltornáztam magam ülő helyzetbe. A pizsamám gyűrött volt, a hajam borzasan ágaskodott minden irányba. Anya tapsolt párat, mintha ezzel fel tudná gyorsítani az ébredésem folyamatát.

– Gyerünk, America, szeretném, ha felébrednél végre.

Ásítottam. Kettőt.

– Mit akarsz? – kérdeztem.

– Azt, hogy benevezz a Párválasztóra. Szerintem csodás hercegnő válna belőled.

Ehhez nekem még túl korán volt.

– Anya, de tényleg… – Felsóhajtottam, mert eszembe jutott, hogy mit ígértem az éjjel Aspennek. Hogy legalább megpróbálom. Most azonban, nappali fényben, már nem voltam egészen biztos abban, hogy rá tudom venni magam.

– Tudom, hogy ellene vagy, de arra gondoltam, hogy kötnék veled egy üzletet, hátha attól megváltozik a véleményed.

Hegyezni kezdtem a füleimet. Vajon mit tudna felajánlani nekem?

– Éjjel megbeszéltük apáddal, és úgy döntöttünk, elég idős vagy ahhoz, hogy egyedül is elvállalj felkéréseket. Éppolyan jól zongorázol, mint én, és ha egy kicsit igyekeznél, a hegedűjátékod is csaknem hibátlan lenne. Ami pedig a hangodat illeti, meggyőződésem, hogy nincs még egy ilyen az egész tartományban.

Kábán elmosolyodtam. – Kösz, anya. Tényleg. – Nem izgatott különösebben az egyedül dolgozás lehetősége, ezért nem igazán értettem, miért lenne ez számomra vonzó lehetőség.

– Még nem fejeztem be. Mostantól egyedül is elvállalhatsz felkéréseket, meg is csinálhatod őket… és megtarthatod annak a pénznek a felét, amit így megkeresel. – Miközben kimondta, arca grimaszba rándult.

Azonnal felpattant a szemem.

– De csak akkor, ha benevezel a Párválasztóra. – Mostanra már mosolygott. Tudta, hogy ezzel meggyőzött, bár szerintem nagyobb ellenállásra számított. De miért is küzdöttem volna? Éjszaka eleve eldőlt, hogy be fogok nevezni, és így még pénzt is kereshetek!

– Ugye, tisztában vagy azzal, hogy csak annyit ígérhetek, hogy benevezek. Azt nem tudom elérni, hogy ki is válasszanak.

– Igen, tudom. De szerintem megéri próbálkozni vele.

– Hű, anya! – Még mindig döbbenten ingattam a fejem. – Rendben, ma kitöltöm a nyomtatványt. Amit a pénzről mondtál, az komoly?

– Természetesen. Előbb vagy utóbb úgyis el kellett volna kezdened önállósodni a szakmában. És jót fog tenni neked, ha megtanulsz a pénzzel bánni. Csak arra kérlek, hogy a családodról ne feledkezz meg. Még mindig szükségünk van rád.

– Nem fogok megfeledkezni rólad, anya. Ha belegondolunk, hogy mennyit nyaggatsz, akkor ez teljesen kizárt. – Rákacsintottam, elnevettem magam, és ezzel az üzletet meg is kötöttük.

Zuhanyozás közben végigvettem magamban mindazt, ami az elmúlt huszonnégy órában történt. Csak egy nyomtatványt kell kitöltenem, és ezzel elnyerhetem a családom jóváhagyását, boldoggá tehetem Aspent és megkereshetem a pénzt, amire ahhoz van szükségünk, hogy összeházasodhassunk!

Engem nem érdekelt különösebben a pénz, Aspen viszont ragaszkodott ahhoz, hogy legyen egy kis megtakarításunk. Már maga az ügyintézés is pénzbe került, és azt terveztük, hogy az esküvő után rendezünk egy kis mulatságot a családunknak. Úgy számoltam, nem is kell sokáig takarékoskodnunk, hogy ez a pénz összejöjjön, de Aspen többet akart. Talán most, hogy komoly munkám lesz, már nem fogja azt hinni, hogy nekünk állandóan nélkülöznünk kell majd.

Zuhanyozás után megfésülködtem, feltettem egy egészen kicsi sminket – ezzel is ünnepeltem –, majd a szekrényemhez léptem, hogy felöltözzek. Nem volt valami nagy a választék. Szinte minden holmim bézs, barna vagy zöld színű volt. Akadt pár szebb ruhám, amiket a fellépéseinkre tartogattam, de divat szempontjából azok is reménytelenek voltak. Ez már csak így ment. A Hatosok és Hetesek szinte állandóan pamutvászonból vagy valami hasonlóan strapabíró anyagból készült holmikat viseltek. Az Ötösök ruhái eléggé semmilyenek voltak, mert a festők úgyis köpenyt viseltek munka közben, az énekeseknek és táncosoknak pedig csak a fellépésekhez volt szükségük valami látványosabbra. A felsőbb kasztokba tartozók időről időre maguk is felvettek valamit, ami khakiszínű volt, vagy farmeranyagból készült, hogy így frissítsék fel a ruhatárukat, de azokat a holmikat egy napon sem lehetett emlegetni a mienkkel. Nem volt elég, hogy gyakorlatilag bármit megengedhettek maguknak, még a mi muszájból viselt gönceinkből is képesek voltak luxuscikket csinálni.

Felvettem khakiszínű rövidnadrágomat, meg egy zöld tunikát – messze a legizgalmasabb összeállítás volt a ruhatáramban –, majd alaposan szemügyre vettem magam, mielőtt átmentem volna a nappaliba. Ma úgy éreztem, csinos vagyok. Bár talán csak az izgalom tette, ami a szemem mögött lüktetett.

Anya a konyhaasztalnál ült apa mellett, és dudorászott. Mindketten jó párszor végigmértek, de most még fürkész pillantásaik sem zavartak.

Amikor felkaptam a levelet, kicsit meglepődtem. Micsoda jó minőségű papír! Még soha nem volt ilyen a kezemben. Vastag, kellemes tapintású. A súlyától hirtelen rádöbbentem arra, hogy milyen nagy jelentőségű dologra készülök. Átfutott az agyamon a lehetőség: és mi lesz, ha…?

De megszabadultam a gondolattól, és elkezdtem körmölni.

Elég egyszerű dolgokat kérdeztek. A rubrikákba beírtam a nevemet, életkoromat, kasztomat és elérhetőségemet. Ki kellett töltenem a súlyomra és magasságomra vonatkozó kérdéseket, meg azokat, amik a hajam, szemem és bőröm színére vonatkoztak. Feltüntettem, hogy három nyelven beszélek, és ennek örültem is. A legtöbben csak két nyelvet tudtak, de anyám ragaszkodott ahhoz, hogy tanuljunk franciául és spanyolul is, mivel ezeket még mindig használták az ország bizonyos vidékein. És az éneklésben is jól jött. Olyan sok szép francia dal volt. Ki kellett töltenem a legmagasabb iskolai végzettségre vonatkozó rubrikát is – itt nagy különbségek lehettek, mivel csak a Hatosok és Hetesek jártak állami iskolába, így csak ők rendelkeztek rendes év végi bizonyítványokkal. Én gyakorlatilag végeztem a tanulással. A különleges képességek fejléc alá beírtam, hogy énekelek, és az összes hangszert is, amin játszom.

– Szerinted különleges képességnek számít az, hogy reggel sokáig tudok aludni? – faggattam apát habozva, mintha nem igazán tudnám eldönteni a választ.

– Igen, azt feltétlenül tüntesd fel. És arról se feledkezz meg, hogy öt percen belül képes vagy legyűrni egy komplett ebédet – felelte. Elnevettem magam. Ez igaz volt, tényleg hajlamos voltam arra, hogy szó szerint felszippantsam a kaját.

– Jaj, ti ketten! Miért nem írod be egyszerűen csak azt, hogy micsoda barbár vagy! – Ezzel anyám kiviharzott a szobából. Nem értettem, miért olyan ideges – végtére is, pontosan azt kapja, amit kért.

Kérdőn pillantottam apára.

– A legjobbat akarja neked, ez minden. – Hátradőlt a székében, hogy pihenjen egy kicsit, mielőtt elkezd dolgozni a megrendelésen, amit a hónap végére kellett megfestenie.

– Te is a legjobbat akarod, mégsem vagy soha ennyire dühös – jegyeztem meg.

– Valóban. Csakhogy anyádnak meg nekem más elképzeléseink vannak arról, hogy mi lenne számodra a legjobb. – Rám villantotta a mosolyát. A számat tőle örököltem – mind a formáját, mind pedig a hajlamot arra, hogy olyasmiket csacsogjak, amik miatt aztán bajba kerülök. A vérmérsékletemről anya tehetett, csakhogy ő tudta tartani a száját, ha fontos volt. Nem úgy, mint én. Mint például most…

– Apa, ha egy Hatoshoz vagy Heteshez szeretnék férjhez menni, és igazán szeretném, akkor megengednéd?

Apa letette a bögréjét az asztalra, és rám emelte a tekintetét. Azon voltam, hogy az arcom ne áruljon el semmit. Mélyet, bánatosat sóhajtott.

– America, ha tényleg szerelmes lennél, az sem érdekelne, ha Nyolcas lenne. De azt is tudnod kell, hogy a szerelmet gyakran kikezdik a házasság megpróbáltatásai. Valakiről most azt képzeled, hogy szereted, de ugyanazt az embert meg is gyűlölheted, ha képtelen gondoskodni rólad. És a helyzet még rosszabb lesz, amikor azt érzed, hogy nem vagy képes eleget nyújtani a gyerekeidnek. A szerelem nem mindig éli túl az ilyen körülményeket.

A kezemre fektette az övét, jelezve, hogy nézzek rá. Igyekeztem elrejteni szorongásomat.

– De ez mit sem számít, mert én azt akarom, hogy szeressenek. Megérdemled, hogy szeressenek. Remélem, szerelemből köthetsz majd házasságot, és nem egy számhoz mész hozzá.

Azt nem mondhatta ki, amit tudni akartam – hogy szerelemből fogok férjhez menni, és a kaszt lényegtelen –, de ennél többre nem is számíthattam.

– Köszönöm, apa.

– Próbáld megkímélni anyádat. Csak azt teszi, amit a legjobbnak vél. – Megcsókolta a fejem búbját, aztán elment dolgozni.

Nagyot sóhajtottam, és visszatértem a nyomtatványhoz. Az egésztől úgy éreztem magam, mintha a családom nem hinné, hogy nekem is jogomban állhat akarni valamit. Zavart a dolog, de tudtam, hogy ha előretekintek a jövőbe, nem igazán okolhatom őket. Nem engedhettük meg magunknak azt a luxust, hogy vágyaink legyenek. Ugyanis főleg szükségleteink voltak.

Végeztem a jelentkezési lappal, aztán kimentem anyához, aki a hátsó kertben üldögélt, és egy ruha szegélyén dolgozott, miközben May a faházikó árnyékában a leckéjét írta. Aspen sokat panaszkodott, hogy az iskolában milyen szigorúak a tanárok. Én azonban erősen kételkedtem abban, hogy anyával felértek volna. Mégiscsak nyár volt, az ég szerelmére!

– Tényleg megcsináltad? – faggatott May, aki nem tudott nyugton maradni, a füzet fölött térdepelve is folyton izgett-mozgott.

– Naná!

– És miért gondoltad meg magad?

– Anyának elég nyomós érvei voltak – jegyeztem meg célzatosan, bár anyám szemmel láthatóan kicsit sem restellte, hogy megvesztegetéssel vett rá a dologra. – Ha kész vagy, akár indulhatunk is a Tartományi Hivatalba.

Anya arcán halvány mosoly jelent meg. – Ez az én lányom! Szedd össze a holmidat, aztán már megyünk is. Szeretném minél előbb leadni a lapodat.

Elmentem a cipőmért és a táskámért, ahogy meghagyta, de Gerad szobája előtt megtorpantam. Öcsém egy üres vászonra meredt, eléggé ingerültnek tűnt. Többféle művészeti ággal megpróbálkoztunk, de rá mintha egyiknek se lett volna hatása. Csak egy pillantást kellett vetni a sarokban heverő, ütött-kopott focilabdára vagy a használt mikroszkópra, ami fizetség gyanánt maradt ránk egy karácsonyon, és egyértelmű volt, hogy a szíve nem a művészetek felé húzza.

– Szóval ma nem jön az ihlet, mi? – kérdeztem, amikor beléptem a szobájába.

Felnézett, és megrázta a fejét.

– Talán neked is a szobrászattal kellene próbálkoznod, mint Kotának. Szuper kezed van. Fogadok, hogy jól csinálnád.

– De nem akarok szobrászkodni. És festeni se, vagy énekelni meg zongorázni. Focizni akarok. – Belerúgott az öreg szőnyegbe.

– Tudom. És szórakozásból focizhatsz is, de muszáj találnod valami mesterséget, amivel pénzt kereshetsz. Így mind a kettőt csinálhatod.

– De miért? – nyafogta.

– Te is tudod. Ez a törvény.

– De ez nem igazságos! – Gerad lelökte a vásznat, ami nagyot puffant a padlón, és nyomában porszemek kezdtek táncolni az ablakon beáramló fényben. – Nem a mi hibánk, hogy a dédnagyapánk vagy kicsoda szegény volt.

– Tudom. – Tényleg értelmetlen dolog volt, hogy valaki esélyeit az életben az szabta meg, hogy valamelyik őse milyen mértékben volt képes segíteni a kormányzatot, de ha egyszer így működött a rendszer. És gondolom, hálásnak kellett lennünk azért, hogy legalább biztonságban vagyunk. – Azt hiszem, akkoriban csak így tudták működtetni az államot.

Nem felelt. Sóhajtottam egyet, felvettem a vásznat, és visszatettem a helyére. Ebbe az életbe született bele, és nem törölhette el csak úgy, egyetlen mozdulattal.