John Hart

KÉNYSZER ALATT

John Hart

KÉNYSZER ALATT

A mű eredeti címe

The Unwilling

Text Copyright © 2021 by John Hart

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót Shiva Malla fotójának felhasználásával

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 592 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS BÉLA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

A csodálatra méltó Tommy Dobsonnak

Köszönetnyilvánítás

Egy regény megszületése furcsa dolog. Néhány ötlet megragadja az embert, másokat elvet. Sok évvel ezelőtt olvastam Hugh Thompson Jr., a Vietnámban szolgáló helikopterpilóta történetét, aki a csapatával együtt közreműködött a később Mỹ Lai-i mészárlás néven elhíresült események megállításában. Ha esetleg valakinek nem ismerős a történet, mindenképp nézzen utána: az egész háború legszörnyűbb atrocitása rávilágít Thompson kivételes hősiességére. Én túl fiatal voltam ahhoz, hogy Vietnámban szolgáljak, ebből adódóan nem gondoltam volna, hogy egyszer annak a háborúnak az egyik történetét fogom megírni, de Thompson megingathatatlan bátorsága – mind fizikailag, mind erkölcsileg – nagyon régóta foglalkoztatott. Nem csoda tehát, hogy először is Hugh Thompson Jr.-nak és a vele repülő két társának, Glenn Andreottának és Lawrence Colburnnek szeretném megköszönni, akik igazi hősök, a szó legnemesebb értelmében, és akik eddigi regényeim egyik legnagyszerűbb karakterének a megformálására inspiráltak.

Szeretném hangsúlyozni, hogy ez a regény nem a vietnámi háborúról szól, hanem egy amerikai városról 1972-ben, fiatalemberekről, akik szolgáltak és meghaltak, fiúkról, akikből férfi lett, miközben féltek, hogy besorozzák őket. Aztán szól még bátorságról, önfeláldozásról, családokról és barátnőkről, valamint a szomorú igazságról, hogy erőszakos cselekedetek nem csak háborúban fordulnak elő. Egy ilyen regény megírásához nagyon sok támogatásra van szükség, és szeretném megköszönni a családom segítségét, és itt most nemcsak a feleségemről, Katie-ről és a lányaimról, Saylorról és Sophie-ról beszélek, hanem az egész családomról, ezekről a nagyszerű emberekről, akik nem hagyták, hogy megbolonduljak, és örömet hoztak az életembe.

Hét könyv megírása után Pete Wolverton még mindig a biztatás és a kiváló tanácsok kősziklája. Nyugodtan mondhatom, hogy a munkatársa, Hannah O’Grady is igazi áldás. Imádom a szép kivitelezésű könyveket, ezért nagyon köszönöm a gyártást irányító Vincent Stanley-nek, Ken Silvernek a munkáját, valamint Omar Chapának, aki az amerikai kiadást tervezte, Mike Storringsnak és Young Limnek, akik a nagyszerű amerikai borítót tervezték. Csak egy író tudja, milyen kínos tud lenni, amikor hibákat vesz észre a nyomtatott könyvében, ezért nagyon köszönöm az olvasószerkesztő Sara Ensey és a kézirat korrektúráját végző Ryan Jenkins munkáját, amely lehetővé teszi, hogy emelt fővel járjak. Mivel az írásból élek, nagyon fontos, hogy az olvasóközönség tudjon a könyveimről, így hatalmas köszönet jár a St. Martin’s munkatársainak, akik keményen dolgoznak, hogy a munkámnak híre menjen: Jeff Dodes, Paul Hochman és Joe Brosnan igazi marketingguruk. Csodálatos sajtósaim, Tracey Guest, Sarah Bonamino és Rebecca Lang: nem tartanék itt a ti erőfeszítéseitek és szakértelmetek nélkül. Ugyanez vonatkozik a Macmillan terjesztési részlegére, köszönöm a munkátokat.

Óriási hálával tartozom azért a támogatásért, amelyről minden író álmodik, és amelyet nem pusztán egy vagy két könyvem esetében kaptam, hanem az egész pályafutásom során éreztem. Ez a hetedik könyvem ugyanannál a kiadónál, márpedig nem könnyű ezt elérni, ha nincsenek meg az igazán fontos dolgok: a vízió, a türelem és a hűség. Ezért köszönöm a Macmillan vezetőinek: John Sargentnek, Don Weisbergnek, Sally Richardsonnak, Jennifer Enderlinnek, Andy Martinnak és Lisa Senznek. Nagyon sokat tettetek értem, és nagyon hálás vagyok ezért. Köszönöm az ügynökségemnek, az ICM-nek és az ügynökömnek, Esther Newbergnek, aki remekül végzi a munkáját.

Köszönet illeti Charlotte városát és a lakóit. A történethez muszáj volt kissé megnövelnem a helyet ahhoz képest, amilyen 1972-ben volt, és egy kicsit mocskosabb és erőszakosabb is lett. Elnézést kérek ezért, de ez csak egy kitalált történet. Óriási köszönet Laura és Maurice Hullnak, a nagyszerű barátaimnak, akik igazán kedves dolgot tettek. De most komolyan, kinek a könyveit reklámozták már versenyautókon? Végül szeretném megköszönni mindenkinek, itthon és külföldön, akik elolvasták és hírét vitték a könyveimnek. Nélkülük nem lennék itt.

Hálátlanokért halunk meg, kényszer alatt, miközben alkalmatlanok irányítanak bennünket, hogy szerencsétleneket gyilkoljunk.

(Ismeretlen katona)

1. fejezet

Daniel Reed sokat tudott az exzsarukról, például azt is, hogy nem hal ki belőlük a zsaru, amikor kilépnek, vagy egészségügyi okokból elküldik vagy kirúgják őket, mert füvet szívtak. Négy éve tologatta a felmosót a buszpályaudvaron, de még mindig érezte a bizsergést, amikor felemelte a tekintetét az ócska vödörről és a repedezett padlólapokról.

Először a fiatalokat vette szemügyre. Egy padon terpeszkedtek, részegek és hangosak voltak, de egyébként nem volt velük gond. Aztán a családok és a hippik következtek, majd az idősek, a terhes nő és az egyenruhás katonák. Az üvegen túl a kettő ötvenes, Raleigh-ből érkező járat állt a megállóban, és vagy tucatnyian várakoztak a csomagjaikra, az öreg Mac izzadt a hőségben, ahogy kipakolta és sorba állította a bőröndöket. Daniel ezerszer látta már ezt a jelenetet a déli kisvárosban, egy olyan országban, amely belefáradt a háborúba. A tekintete elkerülhetetlenül megtalálta a csinos, sárga ruhás lányt. Tizennyolc körül lehetett, egy ócska bőröndöt cipelt, a bőrcipője pedig már kezdett szétszakadni. Daniel egy órán át figyelte, ahogy fel-alá járkált, faltól falig, kissé félrebillentett fejjel. Most éppen mozdulatlanul, enyhén nyitott szájjal állt.

A lány tekintetét követve vette észre a fiatal férfit a megállóhoz közeli homályos zugban. Sovány, félszeg alak, néhány méterre a dupla ajtótól. Sokáig állt ott a váróteremben lévő embereket figyelve. Danielnek először Vietnám jutott az eszébe róla: a férfi nemrég érkezhetett a háborúból. Valahogy ezt jelezte az az óvatosság, éberség, ahogy állt. Amikor belépett a fénybe, Daniel jobban látta a Led Zeppelin-es pólót, a pofacsontot, a türkiz és patinás ezüst díszítésű fekete bőrövet. Kopott farmernadrág súrolta a régi cipő tetejét. Gázolaj-, whisky- és dohányszagot árasztott, amikor elment mellette.

– Jó napot, nyomozó! – mondta, de Daniel elkapta a tekintetét. Szégyellte, hogy öreg, be van szívva, és már nem rendőr. Megvárta, amíg a lengőajtó fényt enged a helyiségbe, aztán megkérte az egyik jegyszedőt, hogy használhassa a telefont. A nő odaengedte, ő pedig fejből tárcsázta a rendőrség számát, és név szerint kérte az egyik nyomozót.

– Egy pillanat.

Csend lett a vonalban, és Daniel nézte a fiatalembert, ahogy átkel az úton, és a szélső sávban futni kezd, mielőtt egy teherautó elviharzik mellette. A napon jól látszott, hogy csinos fiú volt: a derekán, a vállán, az állán. Egyszer hátranézett, majd felvett egy sötét napszemüveget.

A francba, gondolta az öreg exzsaru.

A francba!

French nyomozó felvette a társa asztalán lévő telefont.

– French – szólt bele. – Ez elég valószínűtlennek hangzik – mondta, egy ideig még hallgatta, majd megköszönte a hívónak, és letette a kagylót.

– Minden oké?

French a társa ismerős ráncaira nézett. Ken Burklow-val már húsz éve dolgoztak együtt, és igazán kevés titkuk volt egymás előtt. Az egyik épp most fog kiderülni.

– Jason a városban van. Reed hívott a buszpályaudvarról.

– Reed teljesen leépült.

– Annyira még nem, hogy ne ismerné fel az idősebb fiamat.

Burklow komor arccal dőlt hátra a székében.

– Azt hittem, Jason még börtönben van.

– Hét hete a rehabilitációs központban van Raleigh-ban.

– És nem gondoltál arra, hogy elmondd nekem, amikor kijött a börtönből?

– Fel kell hívnom Gabrielle-t. – French tárcsázta az otthoni számukat, és a társa arcán játszó érzelmeket vizsgálta. Szomorúság. Aggodalom. Düh. – Nem veszi fel.

– Szerinted Jason hazamegy?

– Azok után, ami történt, nem hinném.

– Nem lehetsz biztos benne.

– Nem tenné ezt az anyjával. A legutóbbi találkozás után?

– Te ezt mondod, de azért gondolj bele: Vietnám, börtön. Ki tudná megjósolni, mit fog tenni? Hallottad a történeteket.

French a tenyerével megdörzsölte az arcát, és fájdalmasan felsóhajtott.

Huszonkilenc megerősített gyilkosság...

Ez volt a történet: huszonkilenc, az első éve alatt.

Felhívott pár embert, végigkérdezte őket, tudják-e, hol van a felesége, aztán letette.

– Nincs a szomszédban, és a legjobb barátnőinél sem.

– És Gibby? Ha Jason nem hazamegy, hanem...

Nem fejezte be a mondatot, Frenchnek pedig eszébe jutott Gibson, a legfiatalabb fia.

– Gibby iskolában van, nem lesz vele gond.

– Hát... ma van a végzősök napja.

French utánaszámolt, és rájött, hogy a társának igaza van. A végzősök napja a sorozások kezdete óta hagyomány volt. Az érettségi előtti utolsó három pénteken a végzősöknek nem kellett iskolába menniük, és ilyenkor a várostól délre fekvő bányatónál töltötték a napot. A tanárok elnézték ezt nekik, ahogy a rendőrök is. Gibby is ott volt, ott kellett lennie, mint az összes diáknak. A gyerekkor már csak ilyen; ez történik, amikor valami véget ér, és amikor az ország egy rohadt távoli dzsungelban vív háborút.

– Megnézem a tónál – mondta Burklow, és felállt. – Te meg keresd meg a feleséged, és mondd meg neki, hogy Jason visszajött! Adj neki időt, készítsd fel rá!

– Ezt nekem kell megoldanom.

– Ne légy hülye! – felelte Burklow, és belebújt a kabátjába, aztán ellenőrizte a fegyverét. – Még Superman sem tud egyszerre két helyen lenni.

William French nem volt egy zseni, de elég okos volt ahhoz, hogy tisztában legyen ezzel. Kitartó volt, és kemény, az a fajta elszánt ember, aki sokkal jobb rendőr lett, mint amire a képességei predesztinálták. És a házasságával is ugyanez történt. Amikor megismerkedtek, Gabrielle nem az ő szintje volt, de még az esküvőjük napján sem. A férfi egy alkalommal megkérdezte a feleségét, hogyan tud valaki, aki irodalmat tanult a Vanderbilten, és világosságot hoz minden helyiségbe, ahová belép, együtt élni egy olyan emberrel, aki kimaradt a főiskoláról, és három éve olyan munkája van, amelybe bele is halhat. Gabrielle arcon csókolta a férjét, a szívére tette az egyik kezét, és így szólt:

– Ezt soha többé ne kérdezd meg!

Három fiúgyermekkel és harminc évvel később a nő még mindig igazi ajándék volt – az egész életet jelentette French számára –, de egy fiút már elveszített.

És most ez...

A házuk előtt állt meg a kocsival, és ahogy az gyakran előfordult, eszébe jutott, hogy mennyire üres. Ez is a háború miatt volt. Eltemették a legidősebb fiukat, aztán végignézték, hogy az ikertestvére hazajön a háborúból, és belesodródik az erőszak, a drog és a börtön örvényébe. Ilyen értelemben elmondhatja, hogy Vietnám két fiukat ölte meg. Robert egy golyóval a szívében halt meg, a testvére sokkal alattomosabb módon. Jason sosem beszélt azokról a dolgokról, amiket a hazája szolgálata közben tett, de Burklow-nak volt egy barátja a védelmi minisztériumban. Az illető nem árult el részleteket, de egyszer azt mondta, hogy létezik a háború és a nagybetűs HÁBORÚ, márpedig Jason az utóbbiban vett részt.

– Gabrielle!

Bent a csend ismerős volt a gyász éveiből: egy hatalmas ház, amelynek lefaragták a lelke egy részét. A hálószobához közeledve vízcsobogást hallott, ezért megállt a résnyire nyitott fürdőszobaajtó előtt.

– Drágám!

A nő sötétben ült a kádban, de a körvonalai kirajzolódtak a csempézett falon.

– Ne kapcsold fel a villanyt!

A férfi levette a kezét a kapcsolóról, és eltűnődött, hogy a felesége tudta, hogy fel akarta kapcsolni, vagy csak tippelt. A szeme kezdett hozzászokni a sötéthez, és egyre többet látott a nőből. A víz a melléig ért, mindkét karjával átfogta a lábszárát.

– Miatta jöttél haza? – kérdezte, de nem fordult a férje felé.

– Hogy érted?

A nő oldalra billentette a fejét, és az egyik szeme megcsillant.

– Fiatal házas korunk óta nem fordult elő, hogy munkaidőben hazajöttél. Jason miatt vagy itt?

French nagyot sóhajtott.

– Kitől tudod?

– Marion hívott, látta a téren. Hosszabb a haja, de megismerte. Azt mondta, elég sápadt, és a börtönben fogyott is vagy tíz kilót.

– Majd én elintézem a dolgot, ígérem.

– Gibby nyilván akar vele találkozni, együtt lenni a testvérével...

– Nem fogom engedni.

– Hogy tudod megakadályozni?

– Gabrielle...

– Jason veszélyes a fiunkra, Bill! Nem látod? Nem érzed?

French megint sóhajtott, és letérdelt a kád mellé. Gabrielle igyekezett helyet találni a szívében annak az embernek, aki Jasonből lett, de a fiú nem könnyítette meg a dolgát. Heroin, börtön, a hatása Gibbyre. Jason elítélése előtt Gibby egyfolytában a bátyja nyomában járt, a tengerészgyalogságról, a háborúról kérdezgette, tudni akarta, hogy neki is mennie kell-e Vietnámba.

– Figyelj rám! – mondta French. – Csak személyesen akartam közölni, hogy Jason visszajött, és ígérem, hogy megóvom tőle Gibsont.

– Azt hiszed, nem vagyok normális, igaz? Hogy csak egy ostoba nő vagyok, aki túlságosan félti a gyerekét.

– Ugyan, szó sincs erről.

– Ha te is anya lennél, megértenéd.

– Jason nem fogja bántani az öccsét.

– Nem szándékosan, nem rosszindulatból.

Nem mondta tovább, de French megérezte a nő mély félelmét, a romlottság, a hazugság, a veszélyes gondolatok miatt érzett aggodalmát.

– Gibby nem az iskolában van – mondta Gabrielle. – Tudtad?

– Igen, ma van a végzősök napja, biztos a bányatónál vannak. Ken már keresi.

– És ha Jason találja meg előbb?

French elkapta a tekintetét a felesége riadt szeméről. A nő számára Gibby jelentett mindent, az egész világot, Jason pedig igen sikeresen pusztított el világokat.

– Megyek én is, meg fogom találni.

– Igen, találd meg, és hozd haza!

French felállt, de nem indult el kifelé. Zsebre dugta a kezét, és lenézett a felesége hajára, a homályos, nedves vállára, a vízből kilátszó testrészeire.

– Gibson előbb vagy utóbb találkozni akar majd a bátyjával.

– Gondoskodj róla, hogy utóbb akarjon!

– Jason több mint két évet volt a sitten. Leülte a büntetését.

– Csak Gibby számít. Nagyon sajnálom, Bill, de ez az igazság.

– Nem beszélnél vele legalább?

– Jasonnel?

– Igen.

– Miről? A heroinról? – kérdezte a nő.

2. fejezet

A bányató mindenkinek mást jelent. Számomra az ugrást. Azt mondják, negyven méter a szikla tetejétől a víz felszínéig, és a vízből ez nagyon is elképzelhető: körben gránitfal, fölötte a szürke égbolt. A színek egyezése miatt a fal kisebbnek tűnik, és tudom, mit gondolnak az emberek, amikor a hátukon lebegnek a vízen, vagy a keskeny partról néznek át a túloldalra.

Meg tudnám csinálni.

Minél többet isznak, annál magabiztosabbak lesznek. Hiszen ez csak víz, mondják, csak egy ugrás. Nem lehet ez olyan nehéz.

De aztán mászni kezdenek felfelé.

Az első alkalmas kiszögellés körülbelül húsz méter magasan van, és onnan tényleg sokan leugranak. A következő sziklaperemről talán még néhányan. Az nagyjából huszonöt méteres. Ez valamiért kétszer olyan magasnak tűnik, mint az alatta lévő. Akik felmennek a szikla tetejére, odafentről gyakran előrehajolnak a peremről, bámulnak lefelé, és arra gondolnak, hogy a fizika törvényei mintha megváltoztak volna azalatt, amíg felértek.

Száztíz kilométer per órás sebességgel csapódsz a vízbe.

Négy teljes másodperc, amíg leérsz.

Tizenkét emelet magasból a víz olyan, mint egy acéltányér, és az emberek emlékeznek még a korábban hallott történetekre: a fiúra, aki 1957-ben halt meg, a baseballjátékosra, aki rosszul érkezett, és a térde négy darabra törte az állkapcsát, és jobb oldalon az összes foga kitörött. Sok százszor láttam már, ahogy a fiúk elsápadnak, a barátnők azt mondják: Visszavonom, ne ugorj le! Nem én vagyok az egyetlen, aki leugrott már innen – rajtam kívül megtették ezt páran –, de csak egyvalaki mert fejest ugrani a vízbe. A bátyám.

A halott bátyám.

– Na, gyerünk már, ha tényleg ugrasz, akkor ne tökölj, csináld már! – hallottam a legrégibb barátom hangját a hátam mögött. – Tudod, hogy Becky téged néz.

Lenéztem a tóra, és megláttam Becky Collinst, amint egy autógumi-belsőn ringatózik, vagy harminc méterre a parttól. Ugyanolyan aprónak látszott, mint a többiek, de csak ő viselt fehér bikinit. A fejét hátravetette, úgy véltem, talán nevet. Ahogy a mellette lévő lány is. Körülöttük gumibelsőkön, matracokon ott volt a végzős osztály legalább fele. A többiek a bányató túloldalán vagy épp az erdőben, esetleg a távolban színes üvegdarabokként csillogó autókban, kiütve.

– Na, most ugrasz, vagy nem?

Sokáig bámultam, mire észrevettem Chance szemének a csillogását. Alacsony fiú volt, de bárkivel leállt verekedni, és bármelyik lánynál bepróbálkozott.

– Lehet, hogy téged néz – mondtam.

– Én nem vagyok olyan hülye, hogy leugorjak innen.

Elgondolkodtam, hogy mit is mond ez rólam. Korábban már hétszer leugrottam, de egyszer sem fejest, és ezt odalent is tudta mindenki. Megfogadtam, hogy az érettségi előtt megteszem, de az még két évvel ezelőtt történt, és csak dühömben mondtam.

– Szóval azt mondod, én hülye vagyok? – kérdeztem.

– Szerintem egy rocksztár vagy.

– McCartney vagy Jagger?

– Az attól függ, hogy talpast ugrasz, vagy fejest – felelte vigyorogva Chance.

Lenéztem, és elképzeltem, ahogy száztíz kilométeres sebességgel elvétem a vízbe érkezést. Alattam kántálni kezdett a tömeg.

– Fejest! Fejest! Fejest!

Még most is látom, ahogy a bátyám egy fecskeugrással, a karját kitárva ugrik a magas, szürke ég felé: emelkedni kezd, megáll, majd jön a hosszú zuhanás – én közben levegőt is alig kapok –, aztán a kitárt karja közvetlenül a vízbe érkezés előtt előrenyúlik. Csak hárman voltunk szemtanúi, senki más nem látta, de a híre gyorsan terjedt.

Robert French fejest ugrott az Ördögszikláról...

Hallottad?

El tudod hinni?

Akkoriban a sziklaugrás világcsúcsa alig öt méterrel volt több, valami argentin fickó ugrotta. De mi Charlotte-ban voltunk, Észak-Karolinában, egy eldugott kis helyen, 1967-ben. Ez öt évvel ezelőtt történt, és az idősebbik bátyám azon a napon a városka istene lett. Az emberek kérdezgették, miért csinálta, hogyan csinálta, meg ezer más dolgot, de csak mi hárman tudtuk a valóságot, ami tényleg fontos volt, és még álmodtam is róla: ahogy az arcán megcsillan a fény, amikor felbukkan a víz alól, és a tekintete sokkal élénkebb, élettel telibb volt. Na, ezt nézzék meg a vietkongok!, mondta, és ezt is csak mi tudtuk.

Hogy Robert Vietnámba készült.

– Megcsinálom – mondtam.

– Kamuzol!

– Nem. Most megteszem.

– Akkor gyerünk!

– Becky Collins figyel, ugye?

– Örökké szeretni fog.

Korábban ezerszer lejátszottam magamban a fejest, és elképzeltem, ahogy az arcomba vág a szél, az orromban érzem a meleg, a por és a távoli eső illatát. Lábujjhegyre álltam, és kitártam a karom.

– Számolj hármat!

– Ne már! Várj egy kicsit!

– Ne dumálj már, így sem olyan könnyű!

– Hé, haver...

– Mi van? – kérdeztem, de továbbra is lefelé néztem.

– Haver, most komolyan...

Volt valami furcsa a hangjában: kétkedés, pánik, esetleg félelem?

– Mi a baj, Chance? Itt vagyunk, nem? Két hét múlva érettségi.

– Csak talpast, ne fejest! Oké, haver?

– Bocs, de nem értem, mit mondasz.

– Te is tisztában vagy vele, hogy nem tudod megcsinálni, nem tudsz fejest ugrani. – Látszott rajta, hogy zavarban van, a tenyérrel előre mutatta felém a kezét. – Úgy értem... Ne már! Mindig ezt csinálod, igaz? Beszélsz róla. Ott állsz, de nem ugrasz fejest.

– De te hecceltél fel, te mondtad, hogy csináljam meg.

– Mert nem gondoltam, hogy tényleg ilyen hülye vagy. Hogy képes lennél fejest ugrani tizenkét emelet magasból.

– Azt hiszed, félek?

– Nem.

– Azt hiszed, nem tudom megcsinálni?

– A bátyád halott, akkor is, ha fejest ugrasz, és akkor is, ha nem.

Elsápadtam.

Chance nem foglalkozott vele.

– Ember, ébredj már fel! Robert halott! Nem fogja látni, hogy sikeresen megcsinálod, nem fog hátba veregetni érte! Nem fogja azt mondani neked, hogy: Hé, öcskös, üdv a klubban! Ő akkor is ott lesz a föld alatt, a temetőben, amit annyira gyűlölsz. Akkor is egy hősi halott lesz, te pedig egy középiskolás srác.

Chance őszinte volt, és aggódott – különös kombináció. A távolba meredtem, lentről fütyülni, hurrogni kezdtek, valaki felkiáltott: Ugorj már, te kis gyáva! A tekintetem megtalálta Becky Collinst: egy barna-fehér foltnak látszott. Kezét a szeme fölé tartotta, hogy ne süssön a szemébe a nap. Ő nem kiabált.

– Gondolod, hogy meghalok, ha fejest ugrom?

– Nem gondolom, tudom.

– Robert túlélte.

– Isteni szerencse volt, Gibby. Millióból az egy!

Néztem Beckyt, és Istenre, a szerencsére és a halott bátyámra gondoltam. A tengerészgyalogság közlése szerint a szívébe kapta a golyót, és meghalt, mielőtt bármit is érzett volna. Azt mondták, fájdalommentes halála volt, de én ezt nem vettem be.

– Két évvel ezelőtt megfogadtam, hogy fejest ugrom. És ezt mindenki hallotta, aki ott van lent.

– Neked ők a mindenki? – mutatott Chance a vízre, ahonnan egyre több gyerek kiabált felfelé. – Például Bill Murphy, aki Becky szemébe mondta, hogy lúzer vagy, mert az anyád nem engedi, hogy továbbra is tagja legyél a futballcsapatnak? Vagy a szarláda bátyja? Na, az is milyen már? Hetedikben egész évben papírgalacsinokkal dobálta a tarkódat. És mi van Jessica Parkerrel meg Diane Fairwayjel? Mindkettőnél próbálkoztam, egyszerűen kiröhögtek! Apropó, ők se nagyon vannak oda érted. Azt mondják, túl csendes vagy, túl távolságtartó, és túlságosan hasonlítasz a meghalt bátyádra. Hallgass rám, Gibs, semmivel sem tartozol ezeknek az embereknek odalent. Az a csoport, azok az emberek... – Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta: – Üres, beképzelt szarok! Nem ismernek téged, és nem is akarnak megismerni. Talán ha három normális van köztük, és most az a három nem üvöltözik, hogy öld meg magad.

Előrehajoltam. A tükröződő fényben élsportolókat láttam, füves arcokat, csinos lányokat. A legtöbbjük nevetett, mosolygott, kiabált felém.

Tedd meg...

Ugorj egy fejest...

Ugorj, te gyáva kis tetű...

Oda eveztek, ahonnan a lehető legjobban látták a történéseket. Mint egy puzzle: a gumiabroncsok, a sima bőr, a bikinik, amelyek színes vitorlának tűntek. Egy pillanatig még hallgattam őket, aztán felnéztem az égre, a csipkézett sziklára, majd a távoli, ismerős vízre. Végül Becky Collinson állapodott meg a tekintetem, aki az egyetlen barátnőjével lebegett a vízen, a többiektől kissé távolabb. Nem mozdult, az egyik keze a szájánál, a másik a szívére szorítva.

– Te tudsz valamit – mondtam. – Lehet, hogy igazad van.

– Komolyan?

– Igen. Részben.

– És melyik részben?

Utáltam a felesleges hazugságokat, így aztán fejcsóválva megfordultam, és elindultam a lefelé vezető ösvényen. Chance még mindig kissé aggódva követett.

– Várj egy kicsit, mit jelentsen ez az egész?

Nem válaszoltam, mert nem akartam megosztani vele a gondolatot, amit belém ültetett. Hatalmas volt, furcsa, egészen megrészegültem a lehetőségtől.

Én egyedül, gondoltam.

Csak én leszek itt, amikor fejest ugrom...

Nem először mentünk le kettesben a hosszú ösvényen Chance-szel. Először kelet felé indultunk a lejtőn, majd egy szerpentinúton haladtunk a fák között, és vagy ötszáz méter múlva a bányató túloldalán értünk ki, ahol az autók parkoltak. Odasétáltunk a mező szélére, megálltunk, és lenéztünk. Chance finoman oldalba bökött.

– Ott van a csaj a parton, tőled balra.

– Nem őt kerestem.

– Na persze.

Becky észrevett, és integetni kezdett. Egy csapat fiú vette körül, többségében focisták. Az egyikük észrevette, hogy nézem őket, és nagyot köpött a repedezett gránitszirtre, amely a parthoz vezetett.

– Gyere, igyunk egy sört! – mondta Chance.

Befordultunk a vízhez vezető gyalogútra, és valami mozgást észleltünk a fenyők árnyékában. Egy férfi guggolt ott egy fának dőlve, a feje megmozdult, ahogy a cigarettacsikket elnyomta a porban.

– Láttam a műsort. Egy pillanatra már azt hittem, tényleg megcsinálod. – Felállt, és kijött a napra: fekete haj, farmering és börtönfehér bőr. – Helló, öcskös!

Jason öt évvel volt idősebb nálam, de hasonló testalkatunk volt. Az inge gallérját ugyanolyan haj verdeste, mint az enyém. Ugyanaz a szempár nézett a nagyon hasonló, csak kissé durvább arcból.

– Kijöttél? – kérdeztem, mire vállat vont. – Mit keresel itt?

– Hiszed, vagy sem: téged.

Egy üveg került elő a zsebéből, lecsavarta a kupakját, és megkínált. Amikor a fejcsóválással jeleztem, hogy nem kérek, ő vállat vont, és visszacsavarta a kupakot.

– Emlékszel Chance-re? – kérdeztem.

– Helló, kishaver! – Chance megsértődött a gúnyos hangon, de Jasont ez láthatóan nem érdekelte, csak állt ott. Közönyösnek, veszélyesnek és unottnak tűnt. – Miért nem ugrottál? – Idétlenül vállat vontam, Jason bólintott, mintha értené. – Azért azt milyen klassz volt látni, nem?

Arról a napról beszélt, amikor a bátyánk fejest ugrott. Robert nagyon kedves fiú volt, a kedvencem.

– Voltál már otthon? – kérdeztem, de csak a fejét rázta. – És mész majd?

– Azok után, ami legutóbb történt? Nem hinném.

Elvigyorodott: ez volt az első ismerős dolog a mai viselkedésében. Féloldalasan elhúzta a száját, közben pedig gyorsan kacsintott egyet. Ha Jason kedvelt valakit, akkor ez a kacsintás azt üzente: Az élet szép, ne aggódj, segítek neked. Másoknak meg egészen mást üzent. Még a középiskolában is megijedtek ettől a kacsintástól és ettől a vigyortól, pedig az még azelőtt volt, hogy a bátyám találkozott volna a háborúval, a halállal, azelőtt, hogy Vietnám felfalta volna a lelkét. Abban a pillanatban nyugodt volt, de ez egy szempillantás alatt megváltozhatott. Az indián nyár. A gyilkos fagy. Jasonben mindkettő megvolt, és nagyon gyorsan helyet tudtak cserélni.

Újabb cigarettára gyújtott, én meg figyeltem közben, és gyűlöltem, amiért annyira hasonlított a halott bátyánkra. Ha Jason helyett most Robert lenne itt, már nevetve megölelt volna, és úgy szorít, hogy alig kapok levegőt, aztán elenged, összeborzolja a hajam, és azt mondja: Te jó ég, hogy megnőttél! Gyakran eltűnődtem, hogy a háború őt is annyira megváltoztatta-e, mint Jasont. Vajon keményebb volt az utolsó napjaiban? Vagy éppen a jósága okozta végül a halálát, az a fajta gyengédség, amely a másik bátyámból hiányzott?

– Mit csinálsz holnap? – kérdezte Jason.

– Nem tudom, gondolom, lógok valamerre.

– Lógjunk együtt, mi ketten! Neked van kocsid, én meg ismerek pár lányt. – Cigarettával a szájában mosolygott, aztán beleszívott, és az orrán engedte ki a füstöt. – Tudod, hogy Roberttel is gyakran csináltuk ezt. Hátsó utcák, hideg sörök, hiába... Az volt az élet, a háború előtt! Na, mit mondasz? Olyan lenne, mint a régi szép időkben.

– Milyen lányokat ismersz? – kérdeztem.

– Nézd már az ürgét, ezt nem hiszem el! – nézett Chance-re. – Nem mindegy, milyen csajokat hozok? Nem bízol bennem?

– Nem erről van szó, csak...

Bizonytalanul elhallgattam, Jason arcáról pedig lefagyott a vigyor.

– Nem anya miatt, remélem?

– Tudod, milyen.

– Kihagynál egy napot két klassz csajjal és a rég nem látott bátyáddal csak azért, mert anya dühös lenne miatta?

– Te nem voltál itt, nem tudod, milyen lett.

– Kitalálom: követelőző, ítélkező?

– Inkább azt mondanám, túlságosan félt engem.

Jason a fejét csóválta, és jókorát húzott az üvegből.

– Szerinted Robert nem akarta volna, hogy részesei legyünk egymás életének? Szerinted apa a lelke mélyén egyetért azzal, ahogy anya elválaszt minket? De tudod, mit? Oké, rendben! – Lepöccintette a hamut a cigarettáról, és a legragyogóbb, leghidegebb tekintetével nézett rám, amit valaha is láttam. – Ha nem vagy igazi férfi...

– Ne mondd ezt, Jason!

– Nem vagy igazi férfi, nem nőttél még fel.

– Bakker, tesó!

Újra elvigyorodott, és felnézett a sziklára.

– Ha igazi férfi lennél, akkor leugrottál volna. Régen nagyon kemény kis kölyök voltál. Emlékszel még, milyen volt?

Kihívóan nézett rám, és én ugyanazt a fagyos hideget éreztem magamban, amit a szemében láttam.

– Mintha te képes lennél fejest ugrani onnan – mondtam.

– Akármikor.

– Ugyan, ne mondd már! Nem tudod megcsinálni.

– Gondolod?

– Gondolom.

– Na, akkor mit szólnál ehhez? Most leugrom, és holnap együtt töltjük a napot. Sőt, elmondod anyának, mit csinálsz. Elmondasz neki mindent: engem, a lányokat, mindent, aztán majd meglátjuk, mit szól.

Az anyámra gondolva néztem fel a sziklára. Másfajta sziklapárkány. Másfajta halál.

– De érted, hogy mitől fél, ugye?

– Persze – felelte Jason. – Azt hiszi, te is elmész a háborúba, csak mert Robert és én elmentünk. Vagy attól retteg, hogy te klassznak találod, amit én csinálok, és téged is letartóztatnak, esetleg drogozol, vagy ne adj’ isten, megdugsz egy lányt. De szerintem leginkább attól fél, hogy megtanulsz gondolkodni. Megengedik ezt neked, öcskös? Lehet önálló véleményed? Élheted a saját életed? Tudja egyáltalán, hogy itt vagy?

Nem feleltem. Felesleges lett volna.

– Na, áll az alku? – kérdezte, és közelebb lépve a vállamra tette az egyik kezét. – Fejest ugrom, és együtt töltjük a szombatot. Az egész napot, mi ketten. Az embernek mégiscsak meg kell ismernie a saját testvérét – tette hozzá, és megszorította a nyakam.

Néztem a csillogó, hideg szempárt, és valami megmozdult bennem. Tényleg meg akar ismerni, vagy csak szórakozik velem? Visszaidéztem a hazatérését a háborúból: a keserűséget, a meg nem válaszolt kérdéseket, a családi veszekedéseket, és hogy mennyire megváltozott. Hány nap telhetett el az első letartóztatásáig? Mennyi idő múlva kapott rá a heroinra? Oldalra léptem, mintha a szemében látott veszélytől menekülnék. A karja lehullt a vállamról.

– Nem akarom, hogy miattam meghalj.

– Megállapodtunk, öcskös.

– Komolyan mondom.

– Tudom.

Megkaptam a szokásos vigyort és kacsintást, és most Jason annyira hasonlított a halott bátyánkhoz, hogy az már fájt. Lerúgta a cipőjét, kibújt az ingéből, és megláthattam a rengeteg sebesülés nyomát, a golyó ütötte lyukakat, az égési sérüléseket, az érdes hegeket. Mellettem Chance még jobban összement, és feszülten bámult.

– Uramisten!

– Fogd be, Chance!

Jason oda sem figyelt rá, és ez így volt jó. Ez most csakis rólam szólt.

– Miért csinálod ezt? – kérdeztem.

– Tudod te azt.

– Nem, nem tudom.

– Ne legyél hülye, pontosan tudod, miért csinálom! – A kezembe nyomta a cigarettáit. – Ezeket tartsd szárazon, utána el akarok szívni egyet!

– Jason, figyelj...

Kifogytam a szavakból.

Megfordult és elindult, mire Chance furcsán felnevetett.

– Kizárt, hogy megcsinálja, haver. Nem fog fejest ugrani.

Az emberek figyelték, ahogy a bátyám elindul a kavicsos parton, és szerintem pár idősebb tag felismerte. Néhányan oldalba bökték a haverjukat, és összesúgtak, de Jason nem nézett oldalra. Lebukott a víz alá, és jó tíz másodperc után jött csak fel. Aztán néhány könnyed karcsapással eltávolodott a parttól.

– Ez nem lehet – motyogta Chance. – Ez kibaszottul lehetetlen.

A tó másik oldalán Jason felhúzta magát a sziklára, és nagyon sápadt volt. Lazán megindult felfelé, és mire megjelent a szikla tetején, a strandon már elterjedt, hogy ki is ő. Hallottam a suttogásokat.

Jason French.

Vietnám.

Börtön.

Néhány tekintet engem is megtalált, de nem törődtem velük. Becky Collins is rám nézett, de még ez is olyan volt, mint egy rémálom vége.

– Meg fogja csinálni – mondtam, és úgy éreztem, mintha én is ott állnék mellette. Ugyanaz a szél simogatta a követ, lent a víz hideg volt, szürke és kemény. Az egyetlen különbség a csend volt, amikor Jason kitárta a karját. Senki sem beszélt, senki sem kiabált, és az életemre esküszöm, hogy még a szél is elállt, és a madarak is elnémultak.

Istenem, kérlek...

Az ima a bizonyosság pillanatában jött a számra. Éreztem a légzését, mintha a sajátom volna, a lábujjait, ahogy átveszik a súlyát. Ismertem a behajlított térdét, az elszántságot, a pillanatot, amikor az élete már nem a sajátja.

– Jézusom!

Chance mondta ezt, amikor Jason elugrott, a homokszínű ég besurrant a talpa és a szikla közé. Láthatatlan zsinórokon lógott, és olyan volt, akár a halott bátyánk: a fény megcsillant az egyik oldalán, a mellkasa és a karja, mint a megfeszített íj. Egy pillanatra mozdulatlan tökéletességbe merevedett, aztán a válla lehúzta, én megint tizenhárom éves voltam, és elszorult a torkom, miközben valahol mélyen ugyanazokat a szavakat hallottam.

Egy...

Kettő...

Ugyanúgy számoltam, mint Robertnek, és közben rettegtem, hogy a másik bátyám is meghal. Túl sokáig várt, a karja még akkor is ki volt tárva, amikor a fejemben már háromnál jártam, de valami szörnyű magabiztosság áradt belőle.

Nem fog jól érkezni.

Szétzúzza magát.

De az utolsó pillanatban összetette a kezét, és az ujjai éles késként hasítottak a víz felszínébe, majd az egész teste is eltűnt utánuk. Alámerült a fekete vízben, és én nem vettem levegőt, amíg újra meg nem láttam a fejét a felszín fölött, és a hosszú karját, ahogy a part felé tempózik. Chance mondott valamit, de nem hallottam, mert elnyomta valami üvöltő szélre emlékeztető hang.

Azt hittem, a vér dübörög a fülemben.

Vagy talán a nézők ujjongtak.

3. fejezet

A nap hátralévő részében csak a bátyámra, az ugrására és a megállapodásunkra tudtam gondolni. Szombaton. Az egész napot, mi ketten. Aznap este nem beszéltem erről anyának, pedig kínos csendben ettünk, amit megpróbált beszélgetéssel oldani.

– Lehet, hogy Kent láttam a kocsifelhajtón?

A tányérjába nézve tette fel a kérdést. Apával találkozott a tekintetünk, de láttam rajta, hogy nem akar hozzászólni a témához.

– Utánam jött – feleltem.

Ez igaz volt, de nem a teljes igazság. Az apám társa megtalált minket a bányatónál, és ragaszkodott hozzá, hogy egészen hazáig kísér a kocsijával. Azt mondta: Megígértem az apádnak, hogy hazaviszlek, és elhallgatott. Nem említette Jasont, sem a többieket az iskolából, akik alkoholt ittak, de még azt sem, mekkora bűntudatom volt, amikor megjelent. A lapos zsaruszemével végigmérte Jasont, majd ugyanilyen leplezetlen undorral nézett le Chance-re. Azt hiszem, neked is menned kéne. A kocsifeljárón figyelte, ahogy bemegyek a házba, aztán megvárta, hogy apa odaálljon mögénk. Nem hallottam, mit beszélnek, de az ajtóból láttam, ahogy apa ugyanazzal a zsarunézéssel bámul felém.

– Ma nem voltál iskolában – mondta anya.

– A bányatónál voltam.

– Tudom, hogy ilyenkor leigazolják a végzősök napját, de hétfőn már iskola van. Leckét kell írnod, esszéket, készülni az érettségire. Csak semmi lazítás, közeledik az év vége.

– Igen, anya.

Bekapott egy kis salátát. Ez is a pávatánc része volt. Nem beszélünk Robertről, Jasonről vagy a háborúról. Nem tudom, merre kalandoztak a gondolatai két kérdés közt, de azt hiszem, a jövőben járhatott, egy egészen másik, derűs helyen.

Apám is ismerte ezt a táncot: ne bonyolítsuk a dolgokat, könnyedén lépkedjünk, csak felszínes dolgokról beszéljünk!

– Gondolkoztál a nyári munkán?

– Felvesznek a kikötőbe.

– Már megint?

Apa csalódott volt, pedig imádtam a hajókat, a vizet, a gázolaj szagát. A ráncok mélyültek a homlokán, de nem igazán tudott vitatkozni. Ősszel már a főiskolán leszek. Ez halasztást jelent a sorozás alól. Hűvösen elmosolyodott, anyám meg kortyolt a borból.

Én azonban nem szerettem ezt a táncot.

– Tudtátok, hogy Jason kijött a börtönből?

A kérdés úgy csapott le, mint egy bomba. Anyámnak a torkán akadt a bor, apám megszólalt:

– Nézd, fiam...

– El kellett volna mondanotok.

A düh váratlanul, hirtelen jött, és az oka sem volt teljesen világos. Hogy irányítják az életemet? Az, amit akkor éreztem, amikor a bátyám leugrott? Csak az érzés volt biztos, az ismeretlen düh.

– Kitől tudod? – kérdezte anya.

– Találkoztunk, és beszélgettünk is.

Anya finoman megtörölte a szája sarkát a szalvétával.

– Gondolom, rólam.

– Lehet, hogy te is szóba jöttél.

Kisimította a szalvétát az ölében, és a távolba meredt.

– Ti persze tudtátok, igaz? Tudtátok, hogy visszajött.

– Úgy véltük, az lesz a legjobb, ha távol tartunk benneteket egymástól. – Most egyenesen rám nézett, nem mentegetőzött. Nyugodtan, egyenes tartással ült, ahogy az egy elegáns nőhöz illik. – Megvitassuk ennek az okait?

– Valami változott, amióta utoljára megbeszéltük az okokat?

– Számomra nem.

– Apa? – fordultam apához.

– Adj nekünk egy esélyt, hogy először vele beszéljünk, jó? Mégiscsak most jött ki a börtönből, nehéz időszaka volt. Szeretnénk kipuhatolni, mit akar. Nem ismerjük a terveit, nem tudjuk, miért jött vissza.

– És ha megtudjátok?

– Akkor majd meglátjuk, mi is a helyzet.

Apára, majd anyára néztem. Semmi sem változott. És soha semmi nem is fog.

– Elmehetek?

Anya felemelte a poharát.

– Tervezed, hogy megint találkozol vele?

– Nem – hazudtam.

– Telefonon sem fogtok beszélni?

– Nem tudom, lehet, hogy nem is olyan helyen van, ahol telefonálhat.

Ugyanolyan hidegen csillogó szemmel nézett rám, ahogy a bátyám.

– Még mindig az én jó fiam vagy?

– Igyekszem az lenni.

– Szeretsz?

– Persze.

– Haragszol?

– Már nem.

Még egy korty a borból. Aztán ugyanaz a pillantás.

– Mosd el a tányérod!

Bevittem a tányérokat a konyhába, és a hátsó lépcsőn mentem fel a szobámba. Becsuktam az ajtót, és megpróbáltam egy idegen szemével látni a helyiséget. Mintha nem az enyémek lennének a poszterek, a régi játékok, a műanyag serlegek. Már kilenc óra is elmúlt, amikor apám bekopogott.

– Szabad!

Kinyitotta az ajtót, és meglepődött a szobám állapotán. A poszterek lekerültek a falról, a cuccaim fele bedobozolva.

– Mi folyik itt?

– Csak szerettem volna egy kis változatosságot – vontam vállat, és folytattam a pakolást.

Apa végignézett a dobozokon.

– Elajándékozod őket?

– Igen, azt hiszem.

– A képregényeket is? – emelt fel pár újságot egy félig telt dobozból. – Nyolcéves korod óta gyűjtöd őket. – Nem válaszoltam. Letette a képregényeket, és az ágyam szélére ült. – Nézd, ami anyádat illeti...

– Nem kell magyarázkodnod.

– De szívesen beszélek róla.

– Attól fél, hogy Jason tönkreteszi az életemet. Ez aligha újdonság.

– De nem fog örökké tartani, fiam.

– Apa, évek óta ez van! Öt éve nem engedi, hogy sportoljak, hogy randizzak. Nem mehetek kempingezni, vadászni, szinte ki sem léphetek a házból!

– Megengedte, hogy kocsid legyen.

– Persze, mert én magam fizettem ki.

– De akkor is megengedte.

– Hogyne, valóban, és ez az egyetlen korrekt dolog, amit csinált.

– Ez az egész nem korrekt, fiam. Nem korrekt, hogy Robert meghalt, hogy Jason annyira megváltozott. Nem korrekt, hogy az anyád ennyire aggódik, és az sem, hogy ezt mind rád tolja. Én csak azt kérem, hogy működjünk együtt. Ne találkozz Jasonnel, legalább egy ideig!

– De a bátyám!

– Tudom, de vannak dolgok, amiket nem tudsz róla.

– Miket? Hogy drogozott? Hogy embereket ölt a háborúban?

Apa a homlokát ráncolva bámulta a padlót, és sokkal kevésbé tűnt magabiztosnak, mint korábban.

– Három-négy nap, csak ennyit kérek.

– El kellett volna mondanotok, hogy visszajött.

– Megértem, hogy dühös vagy, de akkor is meg kell ígérned.

– Nem tudom megígérni.

– Még az anyád kedvéért sem?

– Még a te kedvedért sem.

Mereven bámultunk egymásra, és végül így hagyott magamra: csendben, amely apákról, fiúkról és súlyos igazságokról beszélt. Robert elvesztése után képtelen voltam hátat fordítani Jasonnek.

Úgy gondoltam, apám megérti ezt.

Talán helyeselte is.

French megállt három méterre az ajtótól, és egy pillanatra felidézte, hogy milyenek voltak a fiai a háború előtt. Robert a könnyed mosolyával, az elbűvölő természetével, Jason, aki cinikus volt, briliáns és időnként kegyetlen. Gibby Robert iránti imádata már a kezdetektől fogva nyilvánvaló volt, de a fiú inkább Jasonre hasonlított, amit persze nem nagyon akart elismerni. Ugyanolyan éleslátó és öntudatos volt, ugyanaz a pengeéles szellem. Gibbynek hatalmas szíve volt, és ez az egyetlen oka, hogy annyi évig engedett az anyja őrült követeléseinek. Se lányok, se sport.

– A fenébe, Gabrielle!

A nő túlféltő természetében semmi racionalitás nem volt. Robertet besorozták, Jason csak azért nyert egy kis időt, mert éjfél után két perccel született, így az ikreknek eltért a születési dátumuk. Gabrielle zokogott, amikor Robert elment Vietnámba, és teljesen összetört a fiú halálhírére. Ő volt az első, a kedvenc. A felesége sosem ismerné be ezt, de French emlékeiben még elevenen élt, amit a nő kiabált azon a szörnyű éjjelen.

Jasonnek kellett volna meghalnia!

Neki kellett volna!

A férfi próbálta elfojtani a szavakat, de a mai napig hallani lehetett őket mindenhol a házban. Mennyivel ezután sorozták be Jasont?

Talán két nappal?

Vagy hárommal?

French nagyot sóhajtott, és az arca durvának érződött a két tenyere alatt. Aztán ellökte magát a faltól, odament a hálószobájuk ajtajához, és bekukucskált. Gabrielle az oldalán feküdt az ágyban. A férfi halkan odament a fésülködőasztalhoz, és felvette róla a fegyverét meg a jelvényét.

– Elmész? – kérdezte a felesége, és felé fordult, a lepedő hangosan susogott.

– Felébresztettelek? Ne haragudj, aludj csak!

– Gibby lefeküdt?

– Ne aggódj! Biztonságban van, az ágyában fekszik.

– Hová mész?

– Behívtak, eltarthat egy darabig.

– Mennyi az idő?

– Nincs még késő, aludj csak!

Arcon csókolta a feleségét, aki visszafordult az ágyban, csak a válla és a haja látszott. French rosszul érezte magát a hazugság miatt, de ha a nő tudta volna, hová készül, akkor biztosan tiltakozott, sírt volna. És egyáltalán nem alszik.

Odakint French beült a kocsijába, és a főúton indult el, amíg el nem érte a Charlotte-ba vezető állami autópályát. Városi rendőrként mindig volt némi lelkiismeret-furdalása, amiért vidéken él, de elsősorban mégiscsak apa volt, és a városi élet színvonala évek óta csúszott lefelé. Persze könnyű lett volna a háborúra fogni a dolgot, de a folyamat sokkal komplikáltabb volt ennél. Az emberek nem figyeltek már annyira egymásra, mint korábban. Zárni kezdték az ajtókat, az utcán elfordultak egymástól. A szomszédok kevésbé bíztak meg egymásban, és a rendőröket sem szerették. A Kent State-i lövöldözés{1} óta érződött ez, meg a New York-i és wilmingtoni faji zavargások óta, az atticai börtönlázadás, a wisconsini bombamerénylet óta.{2} French még ebben a kicsi, alig félmilliós városban is olyan dolgokat látott, amiket korábban elképzelni sem tudott volna, nemcsak tüntetéseket, zavargásokat, de melltartó- és zászlóégetéseket is. Ugrásszerűen nőtt a hajléktalanok, a nyomorban élők, a drogosok száma. A megfáradt tekintetnek ezek a problémák sokkal többről szóltak, mint széthullott családokról, hűségről vagy akár megtört városokról. Az egész ország sebet kapott, és ez mindenkinek fájt. Az sem lett volna túlzás, ha megosztottságot emlegetnek.

A városhatárt elérve French építési telkek, bevásárlóközpontok mellett hajtott el, majd beért a belvárosba, ahol húsz-harminc emeletes épületek magasodtak, és rengeteg ember sétált a járdákon. Az éttermek zsúfolásig megteltek, ahogy az éjszakai klubok és a bárok is. A négysávos főúton lassan haladtak az autók, aztán megfordultak, és elindultak visszafelé. French csak át akart haladni itt, de a tekintetek így is megtalálták, mintha rá lett volna írva a kocsi oldalára, hogy egy zsaru ül benne.

A városközpontban lelassított, amikor az 1800-as évek végén épült, hét-nyolcszáz méter hosszan sorakozó, ma már üzemen kívüli gyárakhoz közeledett. A város fejlesztése során megpróbálkoztak a terület rehabilitációjával, de a hőn áhított fellendülés, az új lakók beözönlése elmaradt. Az épületek többsége üresen állt. Volt itt pár olcsó panzió, néhány küszködő művész és egy-két ipari raktár. French a legrosszabb tömb túlsó sarkán álló épületbe tartott, ahol aztán halkan megállt, és kiszállt a kocsiból. Az egymástól távol álló lámpák között sötét foltok voltak, amelyekben mozgást észlelt, megvillanó üvegeket és parázsló cigarettákat: emberek tömörültek a rakodórámpa porladó betonján.

– Nem látta valaki Jimmy Hooksot? – kérdezte French a csoport felé közeledve, amelynek tagjai a lábukat kinyújtva ültek a rámpán, és hátukkal a téglafalnak támaszkodtak. Meglátták a jelvényt, de nem zavarta őket, és nem dugták el gyorsan a tűket. – Tudjátok, hol van Jimmy Hooks? – Az egyik narkós ránézett, és lassan pislogott. French elővett egy tízdollárost. – Az kapja, aki elsőnek megmondja.

– Hé, én azt hiszem, láttam a...

– Kivéve téged – mondta French, mert tudta, hogy a férfi nagy hazudozó. – Ti ketten, nem láttátok Jimmy Hooksot? Nem letartóztatni akarom, csak beszélni vele. – Elővett még egy ötdollárost, mire mindhárom drogos az út másik oldalán álló régi gyárépületre mutatott. – Ha átvertek, visszajövök, és elveszem a pénzt meg az összes anyagotokat.

– Nem, nem hazudunk. Ott van Jimmy Hooks.

French ledobta a pénzt, és átment az úton. Összetört üvegdarabokon lépdelt, és három rámpával messzebb nézett. Két lány csellengett ott. Prostik, gondolta. A lányok észrevették, és különváltak. French hagyta, hadd menjenek. Belátott a nyitott ajtón: matracok, régi kanapék, a padlón megolvadt viasz.

– Hé... zsaru úr!

Egy drogos szólította meg, aki olyan sovány volt, hogy egy nagyobb szél elvitte volna. Egy kanapén ült mezítláb, félmeztelenül, félig már kiütve.

– Jimmy Hooksot keresem.

A fiú egy hosszú, sötét folyosó felé mutatott.

– Egyedül van?

– Na de főnök...

A drogos kábán elvigyorodott, French pedig azt gondolta: Nem, nincs egyedül. A folyosón haladva újabb szobákban újabb drogosokat látott. Ki volt merülve ahhoz, hogy bármit is érezzen, de a gyomra azért kicsit összeszorult.

Az épület végében a folyosó jobbra fordult, és egy acélajtóban végződött, amely fölött egyetlen villanykörte világított. French a pisztolyára tette az egyik kezét, és kétszer kopogott.

– Rendőrség! James Manninget keresem, aki a Jimmy Hooks nevet használja.

Ha ez egy razzia lenne, akkor Frenchet egy csomó rendőr fedezné a hátsó kijáratnál és szomszédos kis utcában. Manninget sosem tartóztatták le drogterjesztésért. Ahhoz túl okos és túl ügyes volt.

– Gyerünk, nyissák ki!

Addig dörömbölt az ajtón, amíg meg nem hallotta, hogy odabent elhúzzák a fémreteszt. Az ajtó résnyire nyílt, amíg a lánc engedte, és félig egy arc bukkant elő mögüle: sápadt bőr, sötét, unott szempár.

– Házkutatási.

Nem kérdés volt.

– Mondja meg Jimmynek, hogy French nyomozó akar vele beszélni!

A kukucskáló fej hátrafordult.

– Ahogy mondtad.

– Engedd be!

Az ajtó becsukódott, a férfi kiakasztotta a láncot. Amikor ismét kinyílt az ajtó, French meglátta James Manninget egy bőrfotelban, két keze a tarkóján pihent, a kinyújtott lábát a bokájánál keresztbe tette. A negyvenes évei közepén járhatott, tősgyökeres charlotte-i volt, társadalmon kívüli. Körülötte mindenféle színű és korú férfiak voltak. A helyiségben biztosan nem találtak volna drogot, fegyvert vagy készpénzt. Ezek ugyan mind az épületben voltak, de más szobákban, más embereknél.

– French nyomozó, üdvözlöm! – tárta ki a karját tettetett örömmel Manning. – Éreztem, hogy találkozni fogunk ma este.

– Szóval tudod, hogy visszajött.

– A maga fia sokkal nagyobb hullámokat vet, mint a legtöbb ember, így aztán... igen. Hallottam, hogy itt van.

French belépett a szobába. Összesen öt férfi volt bent, és csak Manning mosolygott.

– Adtál el neki?

– Nem értem a kérdést.

– Tudni akarom, hogy használ-e drogot.

– Ó! Ilyen a világ: mindenki akar valamit. Én ezt akarom, maga azt akarja.

Két férfi eltűnt French látómezőjéből, amit a nyomozó konstatált, de nem érdekelte.

– Tudod, hogy hol van, vagy nem?

Manning mindkét kezét felemelte, és ismét elmosolyodott, amitől Frenchnek felkavarodott a gyomra. Nem lett volna szabad ezt csinálnia. Tudnia kellene, hol a saját fia.

– Neked is van egy gyereked, igaz? Egy lány?

Manning arcáról lefagyott a mosoly.

– Ne hasonlítsa össze a kettőt!

– Csak azt mondom...

– A maga fia egy narkós, az én lányom meg nyolcéves.

– De apaként...

– Leszarom!

– Akkor mit kérsz cserébe?

– Szívességeket – mondta előredőlve Manning. – Először elmondom, hogy működik a dolog. Nem adtam el drogot a fiának. Ez egy szívesség, ingyen adom. Meg tudom mondani, hol van, az viszont már nem ingyen lesz.

– Hanem egy szívességért cserébe.

– Egy zsaruszívességért.

French hosszan beszívta a levegőt. A körülötte lévők mind élősködő szemétládák voltak, a legrosszabb fajtából. Szerette volna letartóztatni és addig ütni őket, amíg a keze vérezni nem kezd.

– Nem az egyik vesédet kérem. A szívességnek arányosnak kell lennie.

– Milyen szép szó!

– Hol van a fiam, Jimmy? Nem kérdezem meg többször. Itt hagylak, és a szívességeknek is lőttek.

Manning hátradőlt a fotelban. Három másodperc eltelt, aztán öt.

– Ismeri Charlie Spellmant? – kérdezte végül.

– Ismernem kéne?

– Piti díler, szeretne nagymenő lenni. Van egy háza a Water Street és a Tizedik utca találkozásánál, kis lakásokat ad ki. A fia ott csövezik.

– Ha tényleg ott van, akkor jövök neked eggyel.

– Igen, egy kurvára arányos szívességgel!

French végigsietett a bűzös folyosón, és nem törődött a nyomában járó nevetésekkel. Mérgesnek és mocskosnak érezte magát, és ezek az érzések elkísérték a Water Street és a Tizedik utca sarkáig, a csendes kis kereszteződésig a munkásnegyedben, ahol jó és rossz emberek éltek kis házakban, amelyeknek kis udvaruk volt. Még egyenruhás rendőr korából ismerte a környéket. A legtöbb riasztás családon belüli erőszak, vandalizmus vagy nyilvános részegeskedés miatt érkezett. Kevés súlyos bűncselekmény történt erre, gyilkosság szinte soha. Figyelte a kereszteződés közelében a házakat, és rádión megkérte a diszpécsert, hogy keresse meg neki a Charlie Spellman nevén lévő bármilyen jármű típusát és rendszámát. Nem tartott túl sokáig.

– Egy 1969-es Ford Maverick van a nevén, a rendszáma LMR–719. Charles Spellman 1950. szeptember 21-én született.

– Köszönöm!

Egy szűk utcában találta meg a Mavericket, öt házzal feljebb, a tömb nyugati oldalán. A kerekein tükörsima gumik, a festést egy-két helyen alapozó foltozta. French bevilágított az ablakon, és a padlón egy halom szemetet látott, de semmi illegálisat. Elindult a ház felé, mozgást vett észre a függöny mögül, zene és nevetés hallatszott bentről. Bekopogott, és egy csinos lány nyitott ajtót. Trapéznadrágot, csőtopot, kék szemfestéket viselt, amely csillogott a fényben. Részeg volt, de barátságos. Az orrnyergét apró szeplők pöttyözték.

– Helló, jöjjön be bátran! Pia a konyhában, és Charlie is itt van valahol.

Megfordult, és nyitva hagyta az ajtót, így French bement. Vagy tucatnyi ember volt az első szobában, aztán még többen a folyosón és a következő helyiségben. Kék füst szállt a levegőben. Fűszag is érződött benne. Amikor French belépett, kapott pár indulatos pillantást, de nem foglalkozott velük. Rajta kívül mindenki nagyon jól érezte magát, és kissé kába volt. Egy pár a lépcsőn enyelgett. Néhány lány a sarokban táncolt a lemezjátszóból szóló Brown Eyed Girlre.

French oldalazva haladt a szűk folyosón, hogy elférjen egy jóképű fiú és egy csapat huszonéves lány mellett.

– Jason French? – kérdezte az első lánytól, akinek elkapta a pillantását, de az megrázta a fejét.

A folyosó végén bekukucskált a konyhába. Két söröshordó állt egy jéggel teli tárolóban, és nyitott üvegek sorakoztak mindkét pulton. Itt idősebb, bajuszos, pajeszos férfiak voltak.

– Nem látta valaki Jason Frenchet?

Senki sem felelt, így French kiválasztotta az egyik embert, aki talán a legkevésbé illett erre a helyre, és elég bizonytalannak tűnt.

– Te sem? Nem ismered Jason Frenchet?

A fiatalember a barátaira pillantott.

– Ööö... Az emeleten van, de nem hinném, hogy örülne egy látogatónak.

– Melyik szobában?

– Ööö...

– Kussoljál már, haver! Nem beszélünk Jasonről, csak ha ő azt mondja.

A csapat összezárt – elég gyakori reakció. Bizonyos emberek szinte istenként tekintettek Jasonre. Beállt a hadseregbe, hogy megbosszulja a bátyja halálát, háromszor is járt odaát, jól seggbe rúgott pár vietnámit. Összeszedett egy halom sebesülést, volt benne tartás, aztán lecsukták, végül tiszta lett. Még mindig körüllengte ez az aura, de az apjának elege volt már az egészből. Félrehajtotta a kabátját, hogy megmutassa a jelvényét és a pisztolyát.

– Azt kérdeztem, melyik szobában!

Harminc év szolgálat után igazán nagy rutinja volt már az ilyen dolgokban. Tudott ütni, és állta is. Ez olyan magabiztosságot adott neki, ami többet ért a jelvénynél és a fegyvernél.

– Na, gyerünk már, srácok! Szerintem nem kérdeztem túl nehezet. Nem? Senki? Rendben, így is jó. Akkor felmegyek megkeresni Jasont, és ha felfelé menet meglátok valakit közületek magam mögött a lépcsőn, vagy bárhol a közelemben, azt személyes sértésnek veszem. Világos?

Ötig számolt, aztán a lépcső felé fordult. Senki sem ment utána. Az emeleten négy csukott ajtót talált. Az első mögött egy üres fürdőszoba volt. A második egy hálószoba lehetett, az ajtó zárva volt.

– Jason?

Mozgást hallott bentről, aztán egy halk Ó, a francba! következett.

– Nyisd ki, fiam! Csak beszélni akarok veled.

– Ez nem a legjobb pillanat.

– Nálad sosincs jó pillanat.

– Azt mondtam, tűnj el!

– Hát, rendben...

French az egyik kezével megfogta az ajtógombot, vállal nekifeszült az ajtónak, és érezte, hogy a zár enged. Olcsó fémzár. Olcsó ajtó. Odabent egyetlen lámpa égett egy vörös lámpaernyő alatt, amely tompította a fényt, és árnyékot vetett egy fiatal nő bőrére. A hanyatt fekvő Jasonön ült szétterpesztett lábbal, és lassú, egyenletes mozgással lovagolta meg. A két kezét a tarkójára tette, a hosszú, fekete haja alá. Lehet, hogy nem hallotta az ajtó nyílását. Lehet, hogy nem törődött vele.

– Tyra, drágám, állj le! – mondta Jason, és megütögette a nő csípőjét. – Miért nem tudsz egy kicsit várni, apa?

A lány egyáltalán nem volt szégyenlős, nem jött zavarba, lelépett az ágyról, és öltözni kezdett. French nem nézett oda, de a lány sokáig mászkált a szobában, hogy összeszedje a szétszórt ruhadarabjait. Amikor felöltözött, szájon csókolta Jasont, és amikor elhaladt French mellett, lazán odaszólt neki:

– Disznó!

– Ez szép, köszönöm! – felelte a nyomozó.

A lány kifelé menet felmutatta a középső ujját. Az ágyon Jason derékig betakarózva feküdt, a harctéri sebesülések csillogtak a vörös fényben. A cigarettásdobozáért nyúlt, kivett egy szálat, és rágyújtott.

– Apa, most jöttem ki a börtönből, és nem vagy képes öt percet adni nekem?

– Nem hinném, hogy ez az első lány, akivel lefeküdtél, amióta kijöttél.

Jason az egyik kezét a tarkójára tette, és az apjára fújta a füstöt.

– Mit akarsz?

– Nem mondtad, hogy hazajössz.

– Mert nem gondoltam, hogy tudni akarjátok. – Düh, távolság, újabb füstfelhő. – Tehát miért jöttél? A holnap miatt?

– Miért, mi lesz holnap?

– A testvérek tesós napot tartanak. Azt hittem, azért vagy itt, hogy ezt megakadályozd. Gibby a kedvencetek, anya meg olyan mimóza.

– Kérlek, ne légy tiszteletlen!

– Miért, nem ez a helyes kifejezés? Egy túlérzékeny mimóza, hamu a szélben.

Jason olyan mozdulatot tett, mintha hamut szórna.

– Be vagy lőve? – kérdezte French. – Most is drogoztál?

– A whisky drognak számít?

Jason belehúzott egy whiskysüvegbe, és az arcán ott volt minden: az apja erőszakos behatolása a szobába, a kérdései, az elmúlt pár év.

– Gibby nem kedvenc, csak ő a legfiatalabb.

– Robert pont ennyi idős volt, amikor besorozták.

– Az más volt.

– Egyáltalán nem volt más! És tudod, mi a legnagyobb tragédia, mi a legviccesebb az egészben? – Újabb korty whisky. – Hogy régen Gibby volt hármunk közül a legkeményebb. Tizenhárom évesen már mindent csinált, amit mi: túrázás, motokrossz, vadászat, verekedés. Rendíthetetlen volt a srác, és mi lett belőle? Szánalmas, hogy mit csináltatok vele – mutatott a cigarettával az apjára.

– Ebben egyértelműen nincs igazad.

Jason nagyot sóhajtott, mintha hirtelen megunta volna az egészet.

– Mit akarsz tőlem, apa? Hogy menjek a francba, hagyjam itt ezt a várost, és ne találkozzak az öcsémmel? Ha igen, akkor mondd ezt, és tűnj el! Semmi jó nem fog kisülni belőle, de legalább értjük majd egymást.

French küzdött magában, hogy mit feleljen, de kifogyott az egyszerű válaszokból. Szerette, de nem ismerte a fiát.

– Tehát holnap tesós nap?

– Úgy volt, hogy Gibby elmondja nektek.

French bólintott. Nem volt több érve.

– Csak épségben hozd haza, oké? Semmi hülyeség, semmi veszélyes, semmi törvénybe ütköző dolog.

– Értettem, nyomozó.

Jason megint ivott a whiskyből, és a legszívesebben az apja is ezt tette volna. Szerette volna pofon vágni a fiát, hogy térjen magához, felejtse el a dühét, majd magához ölelni olyan szorosan, hogy többé nem lenne kérdés, hogy nincs kedvenc, nem számítana, mi történt köztük régen, fel sem merülne, hogy nem szereti. Azt akarta mondani: A fiam vagy, basszus, nem érdekel, mit tettél, mi lett belőled, az se, ha gyűlölsz! A karjában akarta tartani ezt a fiút, amíg a szíve meg nem telik, fel nem kel a nap, meg nem fájdul a karja. Ehelyett bólintott, és kisétált a szobából.

{1} 1970. május 4-én az Ohiói Nemzeti Gárda belelőtt a vietnámi háború ellen tiltakozó egyetemisták békés, fegyvertelen felvonulásába. Négyen meghaltak, kilencen megsebesültek. – A ford.

{2} 1970. augusztus 24-én autóba rejtett pokolgép robbant a Wisconsin–Madison    Egyetem azon épülete előtt, amelyben a hadsereg és az egyetem közös – a vietnámi háborúval kapcsolatos – kutatásai folytak. Egy kutatófizikus meghalt, három másik ember megsebesült. – A ford.