A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Jacqueline Bublitz: Before You Knew My Name, 2021

Copyright © Jacqueline Bublitz, 2021

This edition is published by arrangement
with Peters, Fraser and Dunlop Ltd. through
(Andrew Nurnberg Associates Budapest,
Győri út 20., Budapest, 1123-Hungary)

Translation copyright © 2022, by Seregi Márton

Hungarian translation © Seregi Márton, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter, Papp Diána

Korrektúra: Csémi Judit

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-49-8

Apukámnak, odaátra.

„A hazatérés iránti vágy a teljesség iránti vágy, hogy tudjuk, hol vagyunk. A csillagok által megrajzolt vonalak középpontjába kerüljünk, a csillagképek alakítóivá váljunk, a világ közepévé, melyet szeretetnek hívnak. Olyan, mint felébredni az alvásból, megpihenni az ébrenlét után, megszelídíteni a vadállatot, szabadjára engedni a lelket, menedéket keresni a sötétben és ragyogni a világosságban, nem beszélni, de mégis tökéletesen megértetni magunkat.”

Rebecca Solnit

„Ha itt boldogulok, bárhol boldogulok.”

A New York, New York dalszövege

Már sejtheted, ki vagyok.

Vagyunk épp elegen, mi, halott lányok. Messziről nézve sokunk története tűnik ugyanolyannak. Ez gyakran előfordul, ha egy kívülálló meséli el a történetünket, mintha ismerne minket. Vizsgálgatják a maradványainkat, jellemrajzot készítenek a hamvainkból, ennyi marad utánunk az élőknek. Valaki más benyomása arról, kik voltunk valaha.

Ha én mesélek, ha én mondom el, mi történt velem, akkor talán megtudod, ki is voltam. Ki vagyok. Talán jobban megismerhetsz, milyen voltam valójában, és talán ugyanezt kívánod majd minden halott lánynak. Az esélyt, hogy a saját nevükben beszélhessenek, és többről legyenek ismertek, mint a vég.

Az lenne ám csak a valami! Annyi veszteség után.

Első fejezet

Az első dolog, ami világossá válik számomra a várossal kapcsolatban, ahol majd a halálomat lelem, hogy úgy dobog, akár egy szív. Épphogy a járdára léptem, és a busz, amivel érkeztem, még alig távolodott el a perontól, máris megéreztem New York lüktető pulzusát. Ritmusára száguldanak az emberek fel és alá, én meg csak állok tátott szájjal egy úton, ami szélesebb, mint amit valaha láttam, és életemben először érzem a való világ illatát és ízét. Bár arról a lányról neveztek el, aki lezuhant a nyúl üregébe, egy pillanatra úgy éreztem, kimásztam a sötétből, és magam mögött hagytam korábbi szörnyű életemet. Visszanézve láthatnánk búcsút inteni a négy stoptáblás útkereszteződést és a fellobogózott kisvárost. Láthatnánk a rosszul karbantartott, kátyús utakat és az ablak nélküli vegyesboltokat az üresen álló telkek közepén. Láthatnánk a tolóajtó mellett rozsdásodó fagyasztóládákat és a polcokon porosodó olcsó röviditalokat. Ha elég erősen keresed, talán még a nevemet is kiolvashatod a lejárt chipseszacskók és a fakuló szószosüvegek között.

Alice Lee.

Itt vagyok. Ő ott volt. Aztán elszökött New Yorkba, maga mögött hagyva a poros kisvárost.

A második, amire rádöbbentem: nem zuhanhatok többé vissza a nyúlüregbe. Még akkor sem, ha Mr. Jackson megjelenne odalent, és finom ujjával intene. Be kell bizonyítanom, hogy boldogulok egyedül, képes vagyok túlélni nélküle is. Nem leszek olyan, mint az anyám, aki bármelyik férfinak megbocsátott, ha az esedezett. Én megtanultam a leckét, amit neki nem sikerült. Azt, hogy ha egy férfi rájön, mivel tud fájdalmat okozni, onnantól kezdve másként bánik veled. Onnantól nem fogja tudni megállni, hogy ne bántson azon a ponton, mindegy hányszor ríkat meg vele.

Soha többé nem hagyom, hogy megríkasson egy férfi. Soha.

Lenyúlok az utazótáskámért, és felkapom. Ujjaim végigfutnak az alján heverő öreg Leica fényképezőgép fekete gumiborításán, és a cserélhető objektívek barázdáin. Nem tudom, miért van szükségem ilyen konkrét bizonyítékra, amikor egész úton éreztem a kamera súlyát, hiszen az ölemben volt. Bizonyára most sem nyelte el a táska mélyén található pulóverek, zoknik és fehérneműk hada. Akárhogy is, tudnom kell, hogy biztonságban van, és sértetlen. Mert csak ez maradt nekem. Ezt hoztam magammal, és apró diadalérzéssel tölt el a tudat, hogy Mr. Jackson hamarosan rájön, mit vettem el tőle. Ha én nem is fogok neki hiányozni, az igen, ahogy annak idején engem nézett a lencséjén keresztül.

Mindenki elveszített valamit, Alice.

Nem épp ezt mondta nekem nem is olyan régen?

1995 nyarán anyám három dicsőséges héten át szerepelt a Times Square egyik óriásplakátján. Ha a születésemet megelőző hónapokban megálltál a régi Roy Rogers étterem előtt, az utca túloldalán egy széles és magas épületen láthattad gyönyörű arcát a Donahue-talkshow és a hamarosan bemutatott Showgirls című film reklámja között. Ezt anyám történeteiből tudom. Elmondta, hogyan szökött New Yorkba, miután végleg megelégelte, hogy az apja veri. Mintha lett volna egy határ erre vonatkozóan, amit végül átlépett, amikor anyám tizennyolc éves lett. És elmesélte azt is, hogy még vérzett a szája, amikor kilopta a pénzt a nagyapja tárcájából, hogy buszjegyet vegyen a wisconsini Bayfieldből New York városába, a legtávolabbi helyre, amit csak el tudott képzelni. Az első városban töltött éjszakáját egy ócska büfé hátsó bokszában próbálta átvirrasztani, amikor találkozott egy majdnem híres fényképésszel. Hajnalban a férfi felvitte őt a lakására, lecsutakolta, és amikor ott állt előtte szépen és csinosan, azt mondta, beleszeretett. Ez persze nem volt igaz, vagy ha mégis, a Hampton-vidéki gazdag feleségét még jobban szerette, így végül elhagyta anyámat. Ő viszont már terhes volt, mikor a férfi megörökítette mosolygós arcát, ami aztán három fülledt héten át uralta a Times Square látképét.

„Velem voltál, Alice Lee”, emlékeztett rá sokszor. „Mindenki úgy nézett fel ránk, mintha odatartoznánk.”

Sosem tudtam meg, apám vajon tudta-e, hogy a még meg nem született gyermeke is rajta van a fotón. Fogantatásom és magzatkorom apró részletei elmosódtak, homályba vesztek, mire a történet elért hozzám.

Ezeken a dolgokon jár az eszem. Kettőnkön, a Times Square fölé magasodó plakáton. Akkor is észrevétlen maradtam, akárcsak ma este, ahogy a nyüzsgő éttermekkel és a villogó reklámtáblákkal zsúfolt utcákon bolyongok. Az épületeket, melyeknél előkelőbbeket még sosem láttam, nevek borítják, az egész olyan, akár egy keresztrejtvény. Vajon mi kell hozzá, hogy az ember neve felkerüljön rájuk?

Pár hét múlva mindenki csak rólam beszél majd, és a város egy új nevet is fog adni nekem. Az igazi nevem sokáig megválaszolhatatlan kérdés marad, ezért Jane Doe-nak fognak keresztelni. Egy halott lány, aki…

De ma este még a történet elején járunk. A nevem Alice Lee, épp most szálltam le egy fülledt távolsági buszról, és még csak most indultam el a New York-i Hetedik sugárúton. Éber, élő, jelenlévő vagyok, ahogy az első városban töltött néhány órában beszívom a kartonpapír, a vizelet és a fém szagának elegyét. A dolgok egy bizonyos rendben történnek, követnem kell a kenyérmorzsákat. Most azt szeretném, ha eltévednél velem, ahogy ide-oda forgatom a térképet a használt telefonomon, követve a kék pöttyöt, ami lüktetve engem jelöl. Jelen pillanatban képtelen vagyok felfogni, mit jelentenek a vonalak és a körök.

Egy szigeten vagyunk. Víz vesz körbe minket, és emiatt valahogy könnyebben veszem a levegőt. Két táskával és hatszáz dollárral érkeztem a zsúfolt buszpályudvarra, egy ismeretlen címmel a telefonomban. Épp most töltöttem be a tizennyolcat, és bár millió dolog van, amit nem tehetek meg, ehhez minden jogom megvan. Nem igazán nevezhető szökésnek. Bár – anyámhoz hasonlóan – én is kivártam azt a plusz egy évet, hogy biztosra menjek. Az évek már csak ilyen furcsák. Pusztán attól, hogy gyűlnek, egyre több mindent tehetünk meg. Tizennyolc évesen hirtelen képes vagy beleegyezni. Ez vajon éjfélkor vagy éjfél után egy perccel történik? Vagy valahogy teljesen máshogy kell kiszámolni, mikor állsz készen? Mikor tudsz beleegyezni. És ez vajon azt jelenti, hogy korábban nem egyeztem bele? Mr. Jackson egyértelműen így gondolta.

Az ujjaim fel-alá járnak a lencsén és a fémen. Nem tudok anélkül rágondolni, hogy ne érintsem meg, ami az övé volt.

Én is az övé voltam.

Most már a magamé vagyok. Nem vagyok kiskorú, nem az állam felel értem. Eltelt egy nap, és eltűnt a fenyegetés, többé nem irányíthatják idegenek az életemet. Tizennyolc vagyok, és mostantól hirtelen senki nem érhet hozzám. Annyira megkönnyebbülök ettől a felismeréstől, hogy ha nem lenne nálam a táskám, már biztosan szökdécselnék. Manhattan széles, ziháló utcáit mintha ugrálásra teremtették volna, főleg ezen az első, csodálatos éjszakán, amikor mindenfelé autók dudálnak, motorok zúgnak, és a járókelők hangosan telefonálnak.

Szinte táncolva megyek el a folyamatos zajforrások mellett, figyelve, hogy ne lépjek rá a beton repedéseire és a nagy, fémkeretes lyukakra, melyek egyre sűrűbben követik egymást a járdán. Pinceajtók, döbbenek rá, de csak azután, hogy meglátok pár rozsdás csapóajtót nyitva, és kötényes férfiak másznak elő a föld alól, virágosládákat vagy gyümölcsöszsákokat cipelve a rejtett lépcsőkön. Fogalmam sincs, honnan hozzák ezeket az ajándékokat. Milyen kertek terülhetnek el vajon a lábam alatt? Talán egy másik város él és virágzik odalenn. A gondolattól megszaporázom a lépteimet, elhúzódom azoktól a lyukaktól és a férfiaktól. Most másztam ki ebbe az új világba, nem akarom, hogy bármi vagy bárki visszahúzzon.

Ahogy tovább haladok, minden irányba kapkodom a fejem, próbálok befogadni minden újdonságot, köszönök az összes utcatáblának, minden ajándékbolti Szabadságszobor-figurának, némelyikük akkora, mint egy gyerek. Halal és kóser fényreklámok villognak rám hívogatóan, a zöld lámpa emberkéje pedig csettint nekem. A szívverésem olyan hangos, mint a város, miközben próbálok megküzdeni a sok újdonsággal, és hirtelen késztetést érzek, hogy én is csettintsek egyet, majd leintsek egy taxit, mint a filmekben. De a forgalom ellenkező irányba halad ezen az utcán, az autók centikre követik egymást, és nem úgy tűnik, hogy bármelyikük is gyorsabban haladna, mint én.

Fáj a talpam, az izmaim merevek a hosszú buszút után. Azt fontolgatom, hogy felhívom Noah-t, és megkérem, mondja el, melyik a legrövidebb út a lakáshoz. De még soha nem beszéltünk. Még nem. A sebtében elküldött és megválaszolt üzenetek nem számítanak, ráadásul még a vezetéknevét sem tudom. Most, hogy belegondolok, nem ártana, ha óvatosabb lennék. Egy férfi, aki csak úgy megosztja a lakását egy idegennel. SZOBA KIADÓ, állt a hirdetésben. „Saját ágy, közös fürdőszoba.” Mintha az ágy megosztása is valami megszokott dolog lenne. „Háromszáz dollár hetente, az árban minden benne van.” Nem tudom, az mit jelent, hogy „minden benne van”. Remélem, reggelit vagy legalább egy csésze kávét. Kezdetnek egy hétre foglaltam le a szobát, erre el is megy majd a pénzem fele. Nem igazán merek belegondolni, mi lesz, ha letelik az a hét, épp csak annyira fogalmazódik meg bennem, hogy emlékeztessem magam, egy hét elég hosszú ahhoz, hogy kitaláljam. Ha valami nem stimmel ezzel a Noah akárkivel, majd találok valami mást, méghozzá gyorsan.

Nem mintha korábban nem lettem volna már rákényszerítve hasonlóra. Csak most legalább, ha újra is kell kezdenem mindent, akkor New Yorkban kezdhetem újra.

A fájós lábam ellenére izgalom kerít hatalmába, mintha a város felpezsdítené a vérem. Visszatértem oda, ahol megfogantam. Az a rengeteg költözködés a Közép-Nyugaton, hogy nem volt időm megtanulni az osztálytársaim vagy anyám legújabb pasijának a nevét, és azt sem tudtam, hol jár épp, ha nem jött haza, ezek mind csak leckék voltak. Felkészülés. Erre az alkalomra. Hosszú évekkel ezelőtt az anyám, ahogy megérkezett, idegenek jóindulatára volt utalva. Én nem követem el ugyanezt a hibát ezzel a Noah valakivel, akkor sem, ha ő lesz a legkedvesebb ember egész New Yorkban. És ami azt illeti, senki mással sem. Azok után, hogy nagy nehezen kivívtam a függetlenségemet, nem fogom eljátszani a jövőmet. Hetvenkilenc és egy tized évet ígértek nekem. Ennyi az 1996-ban született lányok várható élettartama. Hetvenkilenc és egy tized év. Ezt még másodikban vagy harmadikban tanultam egy olyan városban, amire már alig emlékszem, de ezt a számot sosem felejtettem el. Ahogy azt sem, milyen volt a már felhasznált éveimet kivonni a fennmaradó évekből. Ma, a tizennyolcadik születésnapomon még mindig több mint hatvan év áll előttem. Egy komplett világot teremtek ezekből az évekből, azonnali kezdéssel.

Később, amikor majd a következő részhez érünk, kiderül, nem tart sokáig, hogy egy férfi a nyakam köré tekert ujjaival rám cáfoljon. Kigúnyolja majd az őszinteségemet, kineveti a gondolatát is, hogy egy ilyen lány, mint én, saját világot teremthet. Olyan biztos lesz a testemhez való jogában, hogy abból a lányból csak egy emléket hagy maga után.

Vissza-visszatérünk majd ehhez a részhez. Bárhogy próbálom az ellenkezőjét, Manhattan utcái és zajai elhalkulnak majd, a gyümölcsös-virágos emberek eltűnnek, és a szikláknál lyukadunk ki. Ez elkerülhetetlen, akárhogy is próbálom most elterelni a figyelmedet. Mert ez a reményteli, pezsgő éjszaka csak egy része a történetemnek. A másik része ez: egy lány holtteste fekszik a Hudson folyó partján.

A férfi, a tettes, ott hagyott, és hazament. Hamarosan arra sétál egy magányos nő, aki megpillantja a halott lányt. Látom, ahogy ez a magányos nő megérkezik, vagy már ott van, és azt is, hogy szomorúbb, mint amilyen én valaha voltam, mert bánata még egészen friss és élénk. És ez a nő úgy érzi, még soha semmi fontos, semmi jelentőségteljes nem történt vele az életben.

Ez a szerep majd rám vár.

Második fejezet

Ruby Jonesnak fogalma sincs róla, hány éves. Vagyis inkább csak naptári értelemben tudja. Maga a szám teljesen idegen neki, ahogyan az évek múlása is. Mintha az adott életkora egy állandó hely lenne, valami megjelölt látnivaló egy térképen. Egyszerűbben fogalmazva, Ruby nem érzi magát harminchat évesnek. A kora a hivatalos iratokon és a gyertyák száma a születésnapi tortáján folyton összezavarja. Olyannyira, hogy gyakran meglepődik, amikor rájön, hogy némelyik híres nő, akinek az életét a távolból figyelemmel kíséri, valójában fiatalabb, mint ő. Meg mert volna esküdni rá, hogy ezek a nők a szerteágazó karrierjükkel, a házasságaikkal és a gyerekeikkel a kortársai. Talán még azt is gondolta, hogy idősebbek, mint ő, amennyi mindent belezsúfoltak az életükbe.

A helyzet valójában az, hogy Ruby nagyjából három éve már nem valami csinos. Bár a fényképezőgépek szűrőit arra tervezték, hogy elfedjék ezt a tényt, ő minden reggel látja a valóságot a tükörben. A megereszkedő bőrt az állán, a szarkalábakat a szája szélén, a gömbölyödő hasát, a húsos csípőjét. Nem volt alkalma valaki mással az öregedés útjára lépni, így reggelente kénytelen egyedül ébredni erre a látványra. Egy olyan nőére, aki jócskán túlvan a fénykorán, és bár még mindig lehet szexi, sőt néha talán szép is, de már nem sok fiatalságot lehet felfedezni a vonásaiban. Nem tud többé fiatalnak látszani, csak mesterségesen, és ezt nem is tagadhatja le.

Hogy legyen akkor harminchat? Hogyan értse meg, mit jelent ez valójában, amikor teljesen más, mint amilyennek mások leírták. Mások. Az anyja. A női magazinok. Az írók, akik azokat a könyveket írták, amiket fiatal korában olvasott. Olyanok, akiknek tudniuk kellett volna erről. Ruby csak annyit vett észre, hogy hirtelen idősebb lett, mint amennyinek gondolja magát. Így történik hát, hogy Apollo Bayben, háromórányira Melbourne-től (és világnyi távolságra onnan, ahol lenni szeretne) egy rögtönzött tánctéren, a sarokban felállított olcsó hangszóróból üvöltő nyolcvanas évek slágereinek zajában Ruby Jones úgy dönt, hogy a levegőbe dobja mind a harminchat összegyűjtött évét, hogy aztán szemét behunyva megvárja, hová potyognak.

Nem teljesen érti, mi is történik. Félrehallott dalszövegek dübörögnek a fülében, barátok koccannak egymásnak, és behúzzák őt is a körükbe. Részeg. Nagyon részeg. Sally, a menyasszony hányni fog a tengerparton, még mielőtt éjfélt üt az óra, és Ruby fogja majd a haját, megnyugtatja, és elmondja neki, milyen varázslatos nap volt.

„Bárcsak neked is lenne valakid, aki szeret”, motyogja majd végül Sally, amikor végzett, az arcán végigfolyt sminkkel. „Olyan remek lány vagy. A mi drága Rubynk.”

Ez a mondat, ez az esküvő. Ez a késő nyáreste, a csilingelő poharak és a tánc mezítláb a párás esőben. Ez már túl sok volt a „drága” Rubynak (vagyis inkább túl kevés, jön rá, miután kitisztul a feje). A barátai a divatos ruháikban, a mesés boraikat iszogatva, a beszédek és a számok között lopva bedobott tablettáikkal. A részegen síró Sally, aki egész nyáron azért diétázott, hogy beleférjen a ruhájába, és majd abban mehessen hozzá egy remek sráchoz, akit a Tinderen ismert meg alig egy éve. A „jobbra húzás”, ahogy hívták a fogadalmukban, és Ruby nem tudta volna megmondani, hogy a jobb vagy a bal jelenti-e az igent.

Később a tengerparti házban, amit a barátaival vett ki a hétvégére, Ruby egy párnával és egy takaróval helyet keres a földszinti erkélyen. Hajnali három óra, és már mindenki kidőlt a közös ágyakban, a párok egymás mellé kucorodtak, nyilván egymásnak háttal. Ruby szokás szerint az egyetlen szingli. Bár nem igazán tartja magát szinglinek, legalábbis saját maga előtt nem. Minden bizonnyal van jobb szó is az állapotára.

Magányos.

Ez megfelel, gondolja, majd lekuporodik egy nedves rattankanapéra. Valaki elvitte a szivacspárnákat, Ruby látta is a második emeleti erkély szélén felhalmozva őket, de nincs energiája lehozni. Ekkorra már rendesen esett, és Ruby örült a kellemetlenségnek, a nedvességnek az arcán, és a derekába vájódó kényelmetlen kanapénak is. Odabent, a szobájában forgott vele a világ. Most látta a sötétlő óceánt, és hallotta, ahogy a tintaszerű víz felszalad a homokra. Úgy tűnt, mintha a hang alóla érkezne, mintha ő tajtékzana és zuhanna, amitől hirtelen rájön, hogy épp az erkélyen bőg egyedül az esőben, hallgatva a hullámzást a fekete égbolt alatt. Hamarosan olyan hevesen kezd sírni, mint a körülötte zuhogó eső, ahogy az elmúlt pár év eseményei feltolulnak benne. Nem itt szeretett volna tartani.

Az élet, ahogy ő ismerte, ebben a pillanatban megszűnt létezni a számára. Túl sok télen és nyáron állt egyedül, túl sok táncteret járt be más emberek lagzijain, csak azért, hogy másnap egy nappal idősebben ébredjen. Túl régóta nem változott semmi. Ő szüneteltette az életét, míg a férfi, akit szeret, felépíti a sajátját. A lehető legkisebb helyet kínálta Rubynak az életében, és megkérte, maradjon is olyan kicsi, hogy arra a helyre éppen beférjen. Egyedül.

Egyedül, itt.

Nem akar tovább itt lenni.

Mire a hajnal első sugarai előbukkantak, és a hullámok, valamint a könnyek elmostak mindent, még nem volt egészen kész a terve. Amikor pár nappal később összeszedegeti a megtakarított pénzét, és vesz egy jegyet csak oda Melbourne-ből New Yorkba, még akkor sem lesz teljesen világos, hogy mit is csinál, vagy hogy miért. Csak azt tudja, hogy nem maradhat itt tovább. Kétségbeesetten szüksége van valamire, ami felrázza a jelenlegi állapotából, történjen bármi, és New York jó helynek tűnik önmaga újrafelfedezésére.

Így kerülnek világaink másodpercről másodpercre egyre közelebb egymáshoz.

Látom magam előtt, ahogy közeledik a repülővel. Ahogy folyton visszanyúl Ausztrália felé, összegubancolva az idő síkjait, így Ruby egyszerre száll tíz kilométer magasságban a régi élete felett, miközben beleragadt annak kellős közepébe. Úgy jelennek meg előttem az emlékei, mint egy válogatáskazetta, egy unásig ismert „best of” lemez, de mintha még odafent a levegőben, a legapróbb pillanatokat is átitatná a tragédia. Ahogy a férfi ránézett, amikor…, az első alkalom, amikor…, az utolsó, amikor Ruby… most mutatóujját a repülőgép apró ablakának nyomja, miközben fekete könnyek folynak le az arcán. Nézi, ahogy az ujja kifehéredik, és a vastag ablak túloldalán tökéletes kis jégcsapok formálódnak. Körülötte már mindenki lehajtotta a székét, és hortyogni kezdett, de én tudom, hogy Ruby végig ébren van, ahogyan én is ugyanúgy ébren voltam egész úton Wisconsinból azon a napon, amikor mindketten New Yorkba utaztunk.

És ahogy én, úgy Ruby Jones sem képes távol tartani a gondolatait a szeretőjétől, akit hátrahagyott. A létezése bizonyítékától. Számomra a lopott kamera az. Neki az utolsó üzenet, amit kapott tőle, mielőtt felszállt a gépre.

Hiányoztál – múlt időben.

Hiányoztál.

Mintha évek és nem órák választották volna el őket egymástól.

Három perc eltéréssel érkezünk.

– Hová? Hová lesz, hölgyem?

A taxisofőr a nyüzsgő reptér taxidrosztján másodjára már hangosan beszél, félig kiabál Rubyra, aki a kérdés erejétől és a megnyíló tér lélegzetelállító szabadságától letaglózottan pislog. A férfi csak egy címet szeretne. Neki van egy címe, meg is tudná mondani, ha az alvásmegvonástól lassan reagáló elméje képes lenne emlékezni a részletekre.

– Én… ööö…

Ruby felolvassa az utcanevet és a házszámot a telefonjáról, mintegy kérdésként. A sofőr szuszogva nyugtázza, majd besorol a kígyóként kifelé tekergő forgalomba. Kezd sötétedni, az ég szürke árnyalatba burkolódzik, Ruby tekintete kissé üveges. Próbálja lerázni magáról a több mint harmincórás utazás letargiáját, és megtalálni önmagának azt a kis részét, amely izgatott, hogy itt lehet. Azt az érzést, amit akkor érzett, amikor leszállt Los Angelesben. A szabadság egy pillanatra kitárta előtte a karját. De az órákkal ezelőtt volt, többórányi utazással és számos pocsék kávéval ezelőtt, majd következett a járat, ami három órával előre repítette, így már kétszer is lecsúszott a naplementéről, és fogalma sincs, valójában mennyi az idő.

Ruby a taxi ablakán át figyeli új környezetének elmosódott látképét, és arra gondol, talán majd a híres New York-i látványosságok felvidítják. Egy ikonikus híd, vagy néhány ismerős épület, egy világító karácsonyfa. Jelenleg csak fákon ülő, felpuffadt madarakra hasonlító szürke műanyag zacskókat lát libegni, és egy autóutat, amely a lerobbant épületek udvarai mellett halad. Tudja, hogy ha képes nyitva tartani a szemét és kitartani, ezeket a házakat, egyházi plakátokat és hálós kerítéseket hamarosan felváltja a csillogó víz, a neonfény és a számos híres, hívogató ujjra hasonlító, keskeny fémépület. És ezzel az utolsó gondolattal Ruby felfogja, hogy hallucinál. Felpüffedt madarakat és mutogató ujjakat lát, bizonyára inkább álmodik, mint ébren van.

(Átlépem a beton repedéseit, eltáncolok az emberek között, integetek az utcatábláknak és a szobroknak, ő pedig az üvegnek nyomja a homlokát a hátsó ülésen ülve, a hívogató ujjakat bámulva. Vajon mikor keresztezik egymást útjaink?)

Az elalvással küzdve Ruby sürgeti a sofőrt. Arra gondol, a férfi vajon tudja-e, milyen fontos szerepet játszik az életében, miközben egy új világba szállítja őt, új kezdetek felé. Amikor rájön, hogy a férfi olyan halkan beszélget valakivel a mobilján, hogy ne lehessen hallani, rádöbben, hogy az illetőt egy kicsit sem érdekli, mi van vele, sem az, hogy a torkában dobog a szíve. Számára teljesen megszokott dolog, hogy egy újabb elveszett, bizakodó lelket szállít New Yorkba, várjon rá ott bármi.

Figyeli, ahogy a keze végigcsúszik a kormánykeréken minden kanyarodásnál, és felfogja, hogy egy idegen számára teljesen lényegtelen, hogy ő tervek és határidőnapló nélkül érkezett ide. Csak el akarja vinni oda, ahová kéri, lerakni, majd visszatérni ahhoz a valakihez, akivel beszél, vagy egy másik címre. Ruby egy elvégzett feladat, teljesen érdektelen a számára, és az ablakon túl egyre fényesebb neonfényben ragyogó New York számára is. Hirtelen nevethetnékje támad.

Megváltoztathattam volna a nevem, és kitalálhatnék egy új személyazonosságot, töpreng. Ennyire névtelen vagyok jelenleg.

Aztán egyszer csak.

– Megjöttünk!

– Mi…?

Az autó hirtelen megáll, a sofőr féloldalasan hátrafordul Rubyhoz.

– Ez itt az.

Egy ötemeletes épületre mutat a jobb oldalon. Az emeletnyi magas állványzat és a felfelé kígyózó kovácsoltvas tűzlépcsők azt a benyomást keltik, mintha a ház folyamatosan építés alatt állna. Ruby látja, hogy a házszám megegyezik azzal, amit felolvasott a reptéren a sofőrnek.

A pénztárcája után kutatva túl nagy borravalót ad, a sofőr végül ránéz, kissé megrázza a fejét, mielőtt kinyitná neki a csomagtartót, és kirakná a bőröndjeit az utcára.

Ruby figyeli, ahogy elhajt, majd leküzdi az ingert, hogy azonnal visszahívja és visszavitesse magát a reptérre. Inkább hagyja, hogy a sárga taxi eltűnjön a szeme elől, és felszenvedi a bőröndjeit az új otthonába vezető betonlépcsőkön, majd könyökével megnyomja a kaputelefont, amelyen az áll: ITT NYOMD MEG. Hallja odaátról érkezésének visszhangját, és remegve várja, hogy az előtte álló ajtó kinyíljon.

Az enyém kopogtatásra nyílik.

Míg Ruby Jonest egészen új otthona bejáratáig vitték, én egy kék pöttyöt követtem a telefonomon a Central Park széléig, majd megkerültem, ahogy a térkép mutatta. A Hudson folyó a térkép szerint nekem balra van, én pedig észreveszem, hogy a boltokat egyszer csak felváltják a lakóépületek, és a házak előtt szemeteszsákok. A járdából apró, levél nélküli fák sora nőtt, melyeket egy-egy alacsony kerítés változtatott aprócska kertté, és bármennyire is furcsa volt minden, világossá vált, hogy elértem a város azon részére, ahol az emberek laktak. A Midtown észvesztő iramát egy világ választja el az Upper West Side-tól, az éjszakai égbolt a vállamra nehezedik, a lakónegyed üres. Mégsem aggódtam, mert érezhető volt az emberek jelenléte, az élet továbbra is zajlott körülöttem. Egy apró, önkéntelen ugrástól eltekintve, amit az okozott, hogy egy kapualjban dohányzó férfi rám füttyentett, teljesen nyugodt hangulatban érkezem meg Noah háza elé.

És mégis. A szívem a torkomban dobog, amikor bekopogok, mintha maga a mozdulat minden bátorságomat kiszívná belőlem. Lever a víz kissé, amikor az ajtónyitó felzümmög, és beengednek az utcáról, aztán megmászom a néhány lépcsőt, ami olyan keskeny, hogy a fényképezőgép a hasamnak nyomódik. Zárt ajtók hosszú sorát találom, míg elém nem kerül, amelyiket kerestem.

Saját ágy, közös fürdőszoba. Háromszáz dollár hetente, az ár mindent tartalmaz…

Igen, készpénzben fizetek…

Nem, nem vagyok allergiás a kutyákra…

Itt a teljes cím, ha metróval jössz, akkor a legközelebbi megálló a 96. utca és a Broadway sarka…

Busszal megyek, kilenc körül fogok odaérni…

Ahogy jónak látod…

Ahogy jónak látod. Furcsa elköszönésnek találtam, amikor először olvastam. De tetszett, hogy Noah milyen hatékonyan kezelte ezt az egészet. Pár üzenetben leboltoltuk a dolgot, szinte kérdés nélkül. Felesleges udvariaskodás és bájcsevegés nélkül. Mindez most tudatosul bennem, ahogy a kopogásom visszhangzik a bennünket elválasztó faajtón. A Noah lakásába vezető ajtó nyikorogva kinyílik, és elsőként egy kék szem bukkan fel, majd egy sötétkék sapka teteje. Egy csillogó fekete cipő. Majd valami hideg és nedves simul a kezemhez. Mielőtt visszahúzhatnám, egy nagy barna kutya trappol ki a félig nyitott ajtón, és rám veti magát.

– Franklin!

Noah villanásokra bukkan elő a mancsok és a csokoládébarna szőr mögül, majd megfogja a kutya nyakörvét, és mindhárman bebukdácsolunk valahogy a lakásba. Hirtelen olyan helyről tör elő belőlem a nevetés, aminek még a létezését sem ismertem. Úgy lenyugtat, mint a hideg víz egy forró napon. A korábban érzett feszültség azonnal kioldódik, akár a táskám pántja, ahogy lerakom a földre. Noah és a kutya egy pillanatra magamra hagynak, én pedig csak állok a leggyönyörűbb szobában, amit valaha láttam. A polírozott fapadló ragyog a lábam alatt, és a magas ablakok mellett könyvespolcokat, párnázott székeket és akkora foteleket látok, amelyekben feküdni is lehetne. A padlón néhány élénk színű játékot, csontokat, gumicsirkéket és teniszlabdákat látok szétszórva, aztán – hirtelen leesik az állam – észreveszek egy fényes, fekete zongorát a szoba másik végében. A zongora felett egy óriási, ragyogó csillár függ. Sosem láttam még ilyet a valóságban. Az apró kristályok olyan finom és tökéletes formájúak, hogy azonnal esőcseppek jutnak róluk az eszembe. Vagy könnyek.

Egy különös gondolat kerít hatalmába, és tollpiheként ereszkedik a vállamra. Vajon mennyi szomorúságot láthatott ez a szoba?

És ekkor megpillantom Noah-t, ahogy a kutya pórázát fogja, és mindketten engem néznek. Ott állok tágra nyílt szemmel és tátott szájjal, mint egy partra vetett hal, ezzel teljesen elárulva magamat. Akár elő is vehettem volna a hatszáz dollár készpénzemet, és megmondhattam volna, hogy ez mindenem. Még ennek a hatalmas öreg kutyának is nyilvánvaló, hogy nem vagyok hozzászokva az ilyen szépséghez. Odafordulok, és alaposan megnézem azt az embert, aki itt lakik, a zongora, a csillár, a könyvek és a kutya tulajdonosát. Ő is ugyanolyan intenzív tekintettel néz engem, száját félmosolyra húzva. Most már látom, hogy idősebb. Nagypapásan öreg, talán hatvanöt-hetven lehet, és valamivel alacsonyabb nálam. Egy elegáns, felül gombos pulóvert hord, amiből kikandikál a vasalt galléros ingje, és úgy tűnik, hogy a Yankees-sapka alatt nincs haja. Sűrű szemöldök, halványkék szem. Félmosollyal az arcán kinyújtja felém hosszú, finom ujjait, a kezemet keresve.

– Helló! – mondja. – Örülök, hogy megismerhetlek, Alice Lee. Ő itt Franklin – mutat Noah az engem vizslató, nagy barna kutyára, aki láthatóan szintén örvend.

Később, amikor visszatekintek a folyópartra vezető emlékek láncolatára, ez lesz az egyik legkedvesebb. Megrázom egy öregember puha, meleg kezét, majd követem őt, ahogy körbevezet a lakásban, egy nagy barna kutyával a nyomomban. Tiszta törölközők a hálószoba komódján, és egy ruhásszekrény, üres akasztókkal: „Ha felakasztanád a ruháidat”. Meghívás egy késő esti kávéra: „Igen, kérek”. Majd egy fejrázás, mikor ki akarom fizetni az egész hetet előre: „Ne aggódj most emiatt”.

– Van még rá elég időnk, Alice.

Noah nekem háttal mondja ezt, amikor elindul azt a bizonyos kávét készíteni. Leülök az új ágyam kemény szélére, Franklinnel a lábam mellett. Hét éjszaka. A pénzem felének annyi. Mégis újra előtör belőlem az a korábbi nevetés. Amelyik olyan, mint a hideg víz egy meleg nyári napon.

– Minden rendben lesz, Alice – mondom ki hangosan a törölközőknek, az akasztóknak és a csokoládébarna kutyának.

És ebben a pillanatban el is hiszem.

Ruby Jones nincs jól.

Először is, a teste és az órák nincsenek összhangban. Pár órája van New Yorkban, de annyira össze van zavarodva, hogy azt sem tudja eldönteni, hogy percek vagy napok teltek el az érkezése óta. Amikor kinyitotta garzonlakása ajtaját, nem akart mást, mint egyenesen bebújni a takaró alá, a széles, alacsony ágyban, ami nem messze állt az ajtókerettől. De még túl korán volt, így felvett egy vastag kabátot, és útnak indult a Broadwayre, innen egy háztömbnyire, abban a reményben, hogy kinyújtóztathatja fájós lábát. A sok utazástól kimerülten Ruby önkéntelenül is úgy érezte, a végtelen hosszú állványzatok, a járdán lévő kátyúk, és a gyorsan és hangosan beszélő emberek mind egy film díszletei és statisztái. Valahol a valóság és az álomvilág között céltalanul rótta fel és le az utcákat a hidegben, majd vett egy szelet sajtos pizzát egy dollárért és huszonhét centért, azután egy üveg Grey Goose vodkát ötvenkilenc dollárért, hogy leöblítse. Majd az első New York-i vacsorával együtt visszatért a lakásba, ahol nemsokára már a zsírt nyalogatta az ujjáról, a vodkát pedig egyenesen az üvegből itta.

Ahogy egyszer csak megpillantotta magát az ággyal szemben lévő, padlóig érő tükörben, önkéntelenül felnevetett, majd a szája elé tette a kezét, hogy tompítsa a hangot. A nőnek, akit látott, majdnem olyan zsíros volt a haja, mint a pizza, az arca pirospozsgás, az ajka cserepes. Milyen méltatlanul kezdődött az ő nagy kalandja, konstatálta, miközben a lilásfekete táskákat vizsgálta a szeme alatt, aztán ismét a szájához emelte a vodkásüveget.

„Ez annyira izgalmas, Ruby! Micsoda szuper ötlet! Atyaég, te milyen bátor vagy!”

Miután bejelentette, hogy hat hónapra New Yorkba költözik, úgy érezte, mindenki csak felkiáltó mondatokban képes kommunikálni vele. Volt abban valami, amit csinált, hogy felmondott a munkahelyén, megszabadult a legtöbb bútorától és ruhájától, majd az egész életét két metálkék bőröndbe sűrítette. Ez az egész, úgy tűnt, inspirálja az embereket. A hírt méregető pillantások és halk sutyorgás kísérte, bármerre járt. „Mindig is akartam…”, „Bárcsak megtehettem volna…”, „Talán egy napon…”

Ruby egy időre kéretlenül is titkos vágyak megtestesítője lett mind az idegenek, mind a barátok szemében. Most, vodkával az ajkán, az enyhén imbolygó szobában különösnek találta, hogy ezek az emberek mind előtte járnak valahol az időben, a holnapi Melbourne-ben. Az új időzónájából nézve folyamatosan mögöttük fog élni, olyan órákat hajszolva, amelyek Ausztráliában már leketyegtek, még akkor is, ha néhányan odahaza úgy gondolják majd, ő van előrébb. Mármint azáltal, hogy csak úgy alkotói szabadságra megy New Yorkba, mert megteheti. Akár azt is mondhatta volna, hogy a Holdra indul.

Bátor vagyok, vagy csak őrült?, kérdezte a vodkásüvegtől, a szobától és a homályos tükörképétől, de egyik sem tudott megfelelő választ adni, mielőtt mély álomba zuhant.

Most két óra van, az első hajnal New Yorkban, és Ruby teljesen éber. A lepedő tocsog az izzadságtól, és amikor feláll, hogy kimenjen a fürdőszobába, úgy dől előre, mintha a teste máshol akarna lenni. Valahol máshol. Amikor már annyira máshol van, mint még soha életében. Ebben a városban, amely mennyi is? Nyolcmillió fős? Kilenc? Nem számít, mert mindössze két embert ismer itt, két régi kollégát, akik egyértelműen azt mondták, szeretnék látni. „Hamarosan, Ruby, amikor már berendezkedtél.”

Nos, gondolja. Itt vagyok! Berendezkedve, de nem túl bátran.

Vajon mit gondolnának erről a megérkezésről a barátok és az idegenek Melbourne-ben?

Amikor – még mindig imbolyogva – visszatér a mosdóból, leül az ágy szélére, és ekkor hirtelen egy sziréna hangja szólal meg az ablaka alatt. Ez egy ismerős hang a sötétben, de mégis más, mint az otthoni mentők hangja. Talán melankolikusabb. Vagy ez a New York-i sziréna valahogy visszafogottabb, gondolja, miközben kinéz az üres utcára. Mintha elhasználódott volna, a legnagyobb tragédiákon már túl lenne. Ez megint egy delírium keltette merengés, amikor lírai szépségűnek talál valami teljesen hétköznapit, de nem csupán erről van szó. Egy újfajta magány kezdete ez, melynek során Ruby hamarosan úgy kezd tárgyakhoz beszélni, mintha azok emberek lennének, teljes beszélgetéseket folytat le a hajkeféjével, a vodkásüvegeivel és a párnáival, csak azért, hogy beszélhessen. Ezekben a korai órákban olyan, mintha Ruby megérezné az elkövetkező napok elszigeteltségét, amikor alig fog kommunikálni valakivel, leszámítva a reggelire fogyasztani kívánt fogások felsorolását, és a köszönetnyilvánítást az idegenek felé, akik megtartják neki az ajtót.

Ezen a magányos hajnalon, ahogy felhúzza a rolót a szétszórt fekete szemeteszsákok, mászókaszerű állványzatok és az utcán parkoló autók látványára, Ruby elfogadja, hogy alvásról már szó sem lehet. Ehelyett inkább gondosan kipakolja a bőröndjeit, felakasztja a ruháit és a kabátjait, majd kirakosgatja a cipőit. Amikor ezzel végzett, a bőröndöket az ajtó mellé teszi, és elkezd listát írni, mi tehetné ezt a saját vécével és tiszta lepedőkkel felszerelt szobát kissé otthonosabbá. Egy pohár a vodkának. Egy gyertya. Edények a sarokban álló mikróhoz, egy váza a friss virágoknak. Apró talizmánok és ereklyék, melyek emlékeztetik rá, hogy most már itt lakik.

Itt. Tizenhatezer kilométerre Melbourne-től.

Tizenhatezer kilométerre tőle.

Mindkettőnknek el kellett jönnie. És talán Rubynak igaza van, amikor a vodka, az időeltolódás és a szürke hajnali fény dacára új gondolata támad:

Talán az emberek, akik bátornak tűnnek, azt teszik, amit tenniük kell. Így aztán nem bátorság részükről, hogy felpakolnak, és maguk mögött hagyják az életüket. Csak a további lehetőségek hiányának és annak felismerése, hogy valószínűleg már nincs mit veszíteniük.

Én ugyan lehet, hogy nyugodtan alszom át az első New York-i hajnalomat, miközben Ruby listát ír, és félkómásan járatja az agyát, de tévedés ne essék, bármennyire különböző helyekről érkeztünk is, Ruby Jones és én akár ugyanaz az ember is lehetnénk, ami a New Yorkba érkezésünket illeti.