Copyright © Kégl Ágnes, 2022

© Next21 Kiadó, 2022

borítófotók © Ylenia Margareci

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Borítóterv Sebes Miklós

Szerkesztette Laik Eszter

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Korrektúra Takács Andrea

ISBN: 978 615 6414 43 4

A történet egyes szereplőinek és helyszíneinek nevét, valamint bizonyos események apróbb részleteit megváltoztattuk.

„Szerencse az, amikor a felkészültség találkozik a lehetőséggel.”

Seneca

Prológus

Lassan, komótosan mozdult meg velünk az üvegkapszula. Ahogy emelkedni kezdett, feltárult alattunk London megannyi kort felidéző látványa a Parlamenttől a fénylő felhőkarcolókon át a Tower Bridge jellegzetes alakjáig. Az épületek között békésen kanyargott alattunk a Temze. A magasból csupán egy finom selyemből szőtt, kékes-zöldes szalagnak látszott a hidakkal szabdalt folyó. Ez a lenyűgöző látvány önmagában is levett volna a lábamról – számomra, aki azelőtt sosem jártam Angliában, Nyugaton is csak alig, és aki a brit Parlament épületét csupán gyerekkorából, a Benny Hill-show intrójából ismerte, mindez mesébe illett. De ha ez az élmény, a kultúrsokk, a nyüzsgő város ragyogása nem lett volna elég, mindennek tetejébe egy nemzetközi sajtóúton vettem részt, ahol pazar ellátás és feledhetetlen élmények vártak.

Olyannyira feledhetetlenek, hogy az a három nap alapjaiban változtatott meg körülöttem mindent. Ezt persze ott, a London Eye nevű városnéző óriáskerék üvegkapszulájában még nem sejthettem. A csodálatos látvány mellé pezsgőt szolgáltak fel, és mivel a sajtóküldöttségből nem mindenki tudott részt venni az eseményen, hát fejenként két pohárral jutott. Én amúgy sem vagyok az a szótlan típus, de ha ehhez egy kis pezsgőt is hozzáadunk – esetemben, akinek az alkoholtoleranciája finoman szólva alacsony –, akkor könnyedén lyukat beszélek bárki hasába. Ha kell, két nyelven. Mondanivalóm pedig mindig akadt. Ekkor már több mint tíz éve dolgoztam magyar magazinoknál különböző pozíciókban, de nemzetközi sajtóútra csak egyetlenegyszer jutottam el korábban, Máltára. Csakhogy az az esemény nem állította a feje tetejére az életemet.

Ahogy a kabin ablakán kifelé nézelődve tekintetem elveszett a fotókról ismert épületek között, azon tűnődtem, vajon milyen élet zajlik a lábam alatt, London belvárosában. A britek talán a munkahelyükről sietnek hazafelé, miközben körülöttük egyik nevezetességtől a másikig hömpölyög a nemzetközi tömeg. Vajon hogyan telhetnek a hétköznapok a kultúra, a divat, a kereskedelem egyik világfővárosában? Vajon mennyire más itt élni, mint szeretett Budapestemen, nem beszélve Székesfehérvárról?

A kabinban összeverődött színes társasággal hamar közös hullámhosszra kerültünk, és az egyórás London Eye-kör után átülhettünk az esemény alkalmából csakis nekünk kibérelt, jellegzetes piros színű double deckerre, a helyi emeletes buszra. Jókedvűen érkeztünk az esti programra, egy angliai cég divatbemutatójának a helyszínére, a Somerset House-ba.

A Temze partján fekvő elegáns, neoklasszicista épület félhomályba vesző előterében apró süteményeket, szendvicseket és pezsgőt kínáltak. Üsse kő, gondoltam, egyszer járok ilyen helyen – és elvettem egy poharat. Majd a különféle sajtóeseményeken már jól begyakorolt rutinnal forgolódni kezdtem a tömegben, szóba elegyedtem ezzel-azzal, megszemléltem a londoni médiavilág apraját és nagyját, köztük néhány brit celebritást is.

A gondolkodás és az önkifejezés szabadsága túlzás nélkül ott érződött a levegőben. A tarka, fantáziadús ruhák és különcnek ható figurák kavalkádja a történelem által soha meg nem szakított felszabadultságról mesélt. Arról, hogy ebben a városban mindenki önmaga lehet, hogy London nem ítélkezik. Legalábbis ebben a kulturális közegben nem – és én hálás voltam a sorsnak, hogy épp ebbe csöppenhettem bele. Órákig elnézelődtem volna, elveszve a karakterek sokaságában.

Ám egyszer csak egy beszélgetés közepén találtam magam egy jól szabott öltönyben feszítő, középkorú, brit úriemberrel. Talán Savile Row – méregettem nem túl gyakorlott szemmel a bizonyára valamelyik elegáns londoni szalonban méretre készült öltönyt és a hozzá illő fényes bőrcipőt, díszzsebkendőt, amelyek elmaradhatatlan tartozékul szolgáltak a kifogástalan jó modorhoz és az elegáns kiejtéshez.

Hamar kiderült, hogy Mr. Jól Szabott Öltöny London gazdasági központjában dolgozik, egy nagy múltú brit médiacég igazgatósági tanácsának a tagja. Mielőtt felmérhettem volna a helyzet súlyát, a London Eye-on elfogyasztott két pezsgő, na meg az előtérben utánuk küldött harmadik pohár hirtelen önálló életre kelt bennem, kiszólt belőlem, és azt kezdte laza, apróbb hibákkal tarkított angolsággal magyarázni, hogy én bizony egy tűzrőlpattant magyar újságíró vagyok, aki roppant kíváncsi arra, hogyan működik a brit média. Hozzátettem, hogy kelet-közép-európai látásmódom csak még érdekesebb fénytörésbe helyezi mindezt, és nyilván ők is rengeteget profitálhatnának egy magyarországi újságíró jelenlétéből, amennyiben… … Mire féktelen fecsegésemből magamhoz tértem, Jól Szabott Öltöny közölte, hogy remekül beleillenék most induló digitális részlegükbe, és ha érdekel, lenne ott egy állás. Azzal átadott egy névjegykártyát, és behívott a médiacég központjába másnap délután egy órára.

Nem tudom, hány percig állhattam ott pezsgőspoharammal a kezemben, és próbálhattam becsukni eltátott számat, de mire kezdtem visszatalálni a valóságba, az úriember már elillant. Csak a névjegykártyát szorongattam szabad kezemben, és utolsó mondata visszhangzott újra meg újra a fejemben.

Még a díszterembe is kábán támolyogtam be, ahol kezdetét vette a divatbemutató. A sok nyúlánk, széles mozdulatokkal vonuló, elegáns modell elmosódott foltként hömpölygött a szemem előtt. Csak testben voltam jelen, lélekben valahol egészen máshol jártam. Valószerűtlenné vált minden. Ebbe a rokokószerűen túldíszített estébe tökéletesen beleillett még az is, hogy a bemutatót követően interjút készítsek néhány hírességgel, többek közt két csodás énekesnővel, Sophie Ellis-Bextorrel és az X Factor-nyertes Alexandra Burke-kel. Úgy lebegtem át a pillanatokon, mintha csakugyan részeg volnék – már az sem lepett meg, hogy egy-két nagymenő a lehető legközvetlenebb módon beszélgetett velem.

A delíriumos este után álmatlan éjszaka következett. Az agyam pörgött, akár a motolla, de én magam is csak forgolódtam szállodai szobám ágyában. A meghívás a másnapi állásinterjúra teljességgel hihetetlennek tűnt. Holnap… … holnap… … holnap… … – futottam neki fejben számtalanszor, hogy elképzeljem pénteki jelenésemet a nagy médiamogul előtt, végül aztán, mielőtt csak egyszer is igazán végiggondolhattam volna, mi vár majd rám, elnyomott az álom.

Fáradtan, de kihegyezett érzékszervekkel indultam neki másnap reggel London belvárosának. Bele az ismeretlenbe, teljesen egyedül. Úgy baktattam végig a Google Mapsen előzetesen gondosan áttanulmányozott útvonalon, mintha egy mese főhőse lennék.

A nagynak tűnő budapesti metróhálózat hirtelen egészen eltörpült, amikor a londoni metró labirintusába keveredtem. Kezemben a metrótérképpel lehuppantam egy kék alapon piros London Eye-mintás plüssülésre, és felkaptam az egyik ott kallódó ingyenes napilapot. Szórakozottan olvasgattam a szalagcímeket, és próbáltam elképzelni, hogy talán nem is olyan soká az én nevem is megjelenhet nyomtatásban egy hasonló kiadványban. Angol nyelven. Felfoghatatlan gondolat volt.

Minden megállónál aggodalmasan elolvastam a kiírást, éppen hol járunk, nehogy elszalasszam a megállót, ahol a jövőm vár rám. Csodával határos módon sikerült átevickélnem London Citybe anélkül, hogy eltévedtem volna. A megadott címen, a brit médiamogul épülete előtt megtorpantam. Ahogy felpillantottam, egy felhők közé vesző üvegépület nézett le rám. Azelőtt még látni sem láttam hasonlót, nemhogy jártam volna ilyen palotában. Miután beléptem, az átrium egyik oldalán egy hatalmas, rózsaszín trónszék látványa tárult elém – mi más? –, átellenben pedig egy hosszú recepciós pult nyújtózott. Itt kissé bátortalanul jeleztem a megérkezésemet, és bemondtam, kihez jöttem, hány órára. Hamarosan egy vastagon sminkelt, ceruzaszoknyás fiatal nő kopogott elém arasznyi tűsarkain. Széles mosollyal üdvözölt, és hogylétemről tudakozódott – mindennemű valós érdeklődés nélkül. Megkérdeztem tőle, ő-e Jól Szabott Öltöny asszisztense.

– Az egyik a sok közül – mosolyodott el a hölgy a naivitásomon. De ez még csak a bemelegítés volt. A szürreális élmény percről percre fokozódott.

A tűsarkús asszisztens a második emeletre kísért a belül is csupa üveg épület átlátszó liftjében. Ez ugyan nem a London Eye volt, de a felsőbb emeleteken – mint később megtudtam – elképesztő látvány tárul az ember szeme elé a felvonóból.

Mr. Emerson – ez volt a valódi neve Jól Szabott Öltönynek – szintén csupa üveg sarokirodája a Tower Bridge-re nézett.

– Korábban a kilencediken volt az irodám, de leköltöztem ide, hogy közelebb legyek a Temzéhez – nyújtotta kezét vendéglátóm, akit aznap is mintha skatulyából húztak volna ki. Hellyel és az Angliában elmaradhatatlan teával kínált.

– Mint említettem – vágott a dolgok közepébe –, most építem két napilapunk digitális részlegét, és újságírókat keresek. Szerintem maga tökéletesen beleillene a csapatba, úgyhogy hamarosan bemutatom jövőbeli szerkesztőjét és közvetlen főnökét. Aztán megbeszéljük a továbbiakat.

Ha létezik testen kívüli élmény, ez az volt. Hirtelen megállt az idő, mintha a fémlábú, piros bőrszék, amelybe ernyedten belesüppedtem, más dimenzióba repített volna. Ilyen az, amikor az embert kiragadja valami a valóságból? Vagy ilyen az ókori mondákban, amikor a görög istenek alászállnak az Olümposzról, és magabiztos kézzel beavatkoznak? Deus ex machina? Az isten lenyúl, irányba állítja a szegény halandót, majd visszavonul… … A halandó pedig próbál emberi eszével értelmet adni annak, ami vele történt.

A mi halandónk – szerencséjére – nem is sejti, hogy ami most fénylő, pompás ígéret, azért később talán könnyel és verejtékkel fizet majd. Hogy az elképzelt ragyogó világ sötét, hideg és kíméletlen is tud lenni. De ha sejtené, sem számítana igazán, hiszen az isteni erő már húzza-vonja, repteti, és hol a felhők közé emeli majd, hol a mélybe rántja, de bárhol tartson is épp hősünk, érzi, tudja, hogy ebből soha nincs kiszállás.

1
Panelmesék

Székesfehérvár, 1980–1990-es évek

Az ablakunk az épület mögött elterülő nagy, zöld rétre nézett, ahol hatalmas, kék, malomkerékszerű huzaltartók várakoztak különféle geometriai ábrákat alkotva. Szórakoztatott ezeknek az óriási kerekeknek a látványa, amelyeken hol kevesebb, hol több fekete kábel futott körbe. Vajon mire használhatják őket, és miért kötnek ki épp itt, a mi házunk oldalában? Olykor helyet változtattak, egyik-másik odébb vándorolt, de megesett az is, hogy eltűnt a semmibe.

Ettől nekem ijesztő gondolataim támadtak. Egészen sokáig őszintén szorongtam, hogy egyszer én is elkallódom, mint ezek a hatalmas kábelkarikák, és nyomorúságos körülmények közt tengetem majd az életem. Irracionális szorongásaim egyike volt, hogy felnőve hajléktalanná válok – egy séta közben láttunk egyszer egy ijesztő külsejű bácsit, és anyukám mondta, hogy hajléktalan –, amire vajmi kevés esély látszott, hiszen csodálatosan védett környezetben éltem. Még ha a székesfehérvári lakótelep kicsiny lakása szűkös lakhely volt is négyünknek: édesanyámnak, nevelőapámnak, a nővéremnek és nekem, meghitt otthonosság vett körül a kockaházak rengetegében.

„Ne húzd ki a kiságyat, mert akkor nem lehet majd eljárni!” – szólt rám gyakran két és fél évvel idősebb nővérem pár négyzetméternyi gyermekbirodalmunk közepén. A piros textilrekamié aljából előbújtatható ágyon aludtam én. Nővérem hosszú haját anya csinos parkettamintába fonta, és ahogyan Viki dirigált, copfjai vidáman ugráltak a füle körül. Én sokszor átlógtam anya szobájába, hogy az ő Júlia típusú ágyában (ez az oldalára volt ragasztva egy megsárgult papíron), az ő közelségében aludjak. Különösen az óta a rémisztő eset óta…

Nyári hőségben történt, ez biztos. Megszeppenve, kiszáradt szájjal ácsorogtam a rozsdás, fémszagú liftben. Gyűrögettem a fehér pólómra gondosan ráapplikált, kicsit már repedezett Donald kacsát. Együtt vasaltuk rá anyával, majd kibújtam a bőrömből izgalmamban, hogy nekem is lesz donaldos pólóm, mint több gyereknek is a háztömbben, nem csak egy sima, fehér trikóm. Anya mindent megtett, amit ruhák terén lehetett… A varrógépe a zsúfolt nappaliban kapott helyet a sarokba beszorított, karcos fenyőasztalon. Ezen dolgozott éjszakánként, varrta szorgosan a Burdákból a megrendelésre készülő látványos, modern, nyugati ruhadarabokat – ezzel egészítette ki a fizetését. Nekünk a megmaradt anyagokból, fonalakból készítette el szinte ugyanazokat a fazonokat, de épp a maradékoknak köszönhetően sokszor jóval színesebben. Az egyik kedvenc ruhánk lett – előbb a nővérem hordta, aztán megörököltem én – az a többletfonalból készült csíkos darab, ami szinte kétsoronként más színben pompázott.

A lift magányában Donald kacsában kerestem vigaszt. Ebbe törölgettem az izzadságot a tenyeremről. Már megint megállt a lift a tízemeletes panel két szintje között, és én ott ragadtam benne egyedül. Nyomtam a csengőt már többször is, hosszan. Ezt édesanyám tanította. „Ha megállna a lift, és nem tudsz kiszállni, ezt a gombot kell erősen nyomnod, aztán türelmesen várni, míg megjön a szerelő bácsi. Érted?” Hát persze hogy értettem, csak sosem jutott eszembe, hogy ez megtörténhet. Hogy velem is megtörténhet. Először visszafogottan, aztán már szinte dühből tenyereltem rá többször is a gombra. Éreztem, hogy kibuggyannak a könnyeim. Miért nem mentem inkább a lépcsőn?

Igaz, a kilencediken volt a lakásunk, az rengeteg lépcsőt jelentett akkor még aprócska, vékony lábaimnak, de az emeletmászás is jobb lett volna, mint az a fojtogató érzés, ahogy álltam a liftgombokra meredve, mintha azokból bújhatna elő a segítség. Akkor, ott végtelen hosszúnak tűnt a várakozás. Az órát még csak épp elkezdtem tanulgatni, gyakoroltuk a szüleimmel, de a mutatók és a papír óralap nélkül ezek a fogalmak semmit nem jelentettek a rám zárult cella időtlenségében. Néztem a mindenfelé felragasztott, megkövesedett rágógumi-maradványokat, a filctollal firkált, teljesen értelmezhetetlen üzeneteket, amiket a nagyok hagytak ott. Én még nem tudtam olvasni, nem tudtam kisilabizálni a krikszkraksz betűket. Ki is zártak egy csomó játékból, mert „dedósokat” meg „pisiseket” nem vettek be. Viki sokszor rájuk parancsolt, úgy védett, mint egy anyatigris, de azért ő sem tudott mindig csodát tenni. Mert tényleg nem lehet egy dedóst is beavatni mindenbe, például a bunkeres játékba. Volt egy titkos hely a szomszéd háztömb mögött – valami használaton kívüli beton kukatároló lehetett –, a vakációk idején ott gyűlt össze majdnem mindennap a csapat. Ide csak nagy ritkán nézhettem be a nagyobbakhoz.

Szerettem a nyarakat, de abban a szűk börtönben egyáltalán nem örültem a hőségnek. Egyre fullasztóbb volt odabent.

Ekkor hallottam meg a hangokat. Végre! Arra gondoltam, ez biztosan a szerelő bácsi a nagy fémdobozával. Már csak néhány perc, és kiszabadulok!

A kilencedikről gyereklábak trappolása hallatszott – egyik lakásból ki, a másikba be. A hózentrógeres bagázs belakta a panel emeletének minden szegletét. Az egész kilencedik egy nagy, közös élet- és játszótérként szolgált a kölyköknek, arra az emeletre valahogy sok gyerek jutott. Micsoda szerencse, gondoltam, hogy pont ott lakunk!

A liftbe beszűrődött a szinten található egyetlen fekete-fehér Videoton tévé hangja, a focimeccs-közvetítés több emeletet bezengett. Anya is a „Vidiben” dolgozott, ahogy a fehérváriak közül rengetegen, vámügyintéző volt, és már azelőtt elvált édesapánktól, mielőtt én tudatomra eszmélhettem volna. Szerencsére apukánk is az életünk része maradt, de még egy pótapukánk is lett „bónuszként”, akiért éppúgy rajongtunk. Anya nappal a gyárban, éjjel a varrógép mellett robotolt, hogy eltartson bennünket. Hajnalok hajnalán keltünk, sűrű sötétben indultunk el otthonról minden reggel. A korai kelés elkerülhetetlen volt – még akkor is, ha anya kis híján egész éjszaka varrt –, hogy időben beérjen a gyárba, előtte pedig bevihessen minket a bölcsődébe, óvodába, majd iskolába.

Az emeletünkről a szülők rendszerint ugyanabba az egy lakásba összezsúfolódva nézték a két elérhető csatorna egyikét, pedig majdnem mindenkinek volt tévéje. Hangosan kommentálták a látottakat, miközben a lábaik közt gyerekek cikáztak ki-be.

A kicsiket a sportközvetítés általában hidegen hagyta, ők ennél sokkal szórakoztatóbb dolgokkal foglalták el magukat. Fogócskáztak, bújócskáztak, a lépcsőház eldugott sarkában stikában zizit, Balaton vagy Sport szeletet, ünnepnapokon Africana csokit majszoltak, és két rohangálás közt kártyanaptárakat cserélgettek egymás között. Tudtam, hogy nekem is ott lenne a helyem, nem bezárva ebbe a szörnyű vasdobozba.

Mi a lifttől a legmesszebb laktunk, a közösségi szemétledobóhoz és a lépcsőházhoz legközelebb fekvő ötös lakásban. Az egész korszakon átívelő linóleum az előszobánkban is folytatódott, csak a közösségi csúnya sötétzöldhöz képest itt már mindenféle sárgás-barnás minták tarkították. A gyermekfejjel hatalmasnak tűnő hallunk a folyosói játszótér egyfajta kiegészítéseként működött. Örökké jöttek-mentek nálunk a gyerekek!

Viki nővérem dongalábbal, csípőficammal született, emiatt édesanyánk szinte komplett tornaszobát hozott létre a hallban. Sötétzöld tornaszőnyeg, bordásfal, gyűrűhinta és még egy iskolai tábla is került panelotthonunk legtágasabb terébe. Néha sorban állt a kölyökhad a gyűrűhinta alatt, amin mindenki öt percet tölthetett, majd újra várnia kellett a sorára. Az időt anya mérte. Érthetetlen módon valahogy ez is belefért a napjaiba, miközben két állásban dolgozott, mellette főzött, takarított, vasalt. De hát mi ebből nem sokat érzékeltünk.

Számunkra ez az ötven-egynéhány négyzetméteres lakás a világot jelentette, aminek minden szeglete rögzült az agyamban. Sok-sok év múlva, amikor éjszakánként álmatlanul forgolódtam, gondolatban számtalanszor végigjártam lakótelepi otthonunkat, elidőzve a különböző terekben. Ötévesen, a felvonó fogságában is pont így tettem. Fejben jártam be a lakást. A nappaliba belépve elém tárult a Garzon bútor jellegzetes, barna gombjaival, a falakon a hatalmas gerberacsokrokkal tarkított tapéta, szemközt pedig az elmaradhatatlan vízesésposzter. Megjelent előttem, ahogy hétvégenként anya a dzsungeljelenetet ábrázoló bögre- és tányérkészletben teszi elém a reggeli kakaót a vajas kenyérrel, míg a Hajdu hűtő fölé ragasztott Skála-poszter szőke, fiatal nénije elégedetten mosolyog le ránk. Ha anya főzött, kiszaladtam a keskeny, hosszúkás konyhába, ahol a háta mögött lehuppantam a kihajtható székre, és bambultam kifelé az ablakon – néztem az óriás kábeltekercseket. Anya eközben karmesterként irányította a konyhai folyamatokat, járt a kezében a fakanál, és időnként kóstolót nyújtott. Szentül meg voltam győződve, hogy a manna, amiről nagymamám olvasott nekem a bibliai mesekönyvből, biztosan a süteménykészítéskor a keverőtál aljában maradt cukros massza, amit kinyalhattam. Mert annál finomabb nem volt a világon.

A manna gondolatára kényszerű fogságomban elfogott a kétségbeesés. Istenem, lehet, hogy örökre itt ragadok, és soha többé nem kapok kakaót anyától reggelire…? Soha többé nem látom a virágos tapétát, és nem hallom a hűtő mormogását? Talán örökre magába zár ez a rideg, szűk, fenyegető kocka, és a családom kétségbeesve sirat majd el? Lekuporodtam a koszos liftpadlóra, izzadt kézzel újra megmarkoltam a pólómra vasalt Donald kacsát, és némán kérleltem: vigyél ki innen, Donald, és soha többet nem fogok rendetlenkedni ebéd közben, nem piszkálom Vikit, nem beszélek vissza anyának és Imrének, nem maradok lent a játszótéren, ha ebédelni hívnak, nem…

Egyszer csak kattant valami, majd egy nyikorgás, egy rántás, és a lift megmozdult. Megmozdult! Hitetlenkedve néztem körül. Elindultunk. Egy pillanat alatt megérkeztünk a hatodikra. Gyorsan megnyomtam a gombot, és a csoda végre megtörtént: lassan oldalra húzódott a piros vasajtó. Megszabadultam! Kirontottam a fémdobozból, és mint az őrült, rohantam fel a lépcsősorokon. Mire a kilencedikre értem, zihálva megfogadtam: soha többé nem hagyom, hogy rám záruljon a világ, soha többé nem engedem, hogy egy szűk doboz foglya legyek.

*

1990 tavaszán, mintha csak az idők szavára felelne a mi életünk is, egyszer s mindenkorra megváltozott valami. Dobozokkal telt meg a kis panellakás, padlótól a plafonig. Egész életünket zsúfoltuk bele a papírszagú barna kartonokba, kék nejlonzsákokba. Az egyik doboz rejtette a játékainkat, benne lapult a nővérem, Viki hosszú, rongylábú babája, Egon, az én kedves arcú Moncsicsim, a Barbie-k minden kiegészítőjükkel, na meg a féltve őrzött legók – köztük kedvencem, az aprólékos részletességgel kidolgozott konyhabútor.

Hetek óta lázban égtünk, és szüntelen faggattuk anyát és a nevelőapánkat, Imrét. Mikor költözünk pontosan? Ha lesz kertünk, lehet háziállatunk is? Kutya is, cica is? És külön szobában lakhatunk Vikivel? Bőven lesz hely a ruháinknak, és nem a konyhában fogunk enni, hanem egy külön étkezőben? Még emelet is lesz?

Új otthonunk, egy omladozó vakolatú, meglehetősen rozzant állapotú sarki ház Fehérvár kertvárosi részén, a főúttól távolabb eső mellékutcák szövevényében bújt meg. De ház volt, és a miénk! Micsoda mesés változás! Még elgondolni is képtelenségnek tűnt. Az ódon épület az utca légópincéjeként üzemelt a második világháború idején, minden téglája regényeket mesélhetett volna a múltról. Ezt kilencéves fejjel még nem tudtam, mégis szinte áradt a házból a titokzatosság. Vaskos falaival, elavult kazánjával és jéghideg fürdőszobájával mintha csak arra várt volna, hogy mi újraálmodjuk, felújítsuk és belakjuk. Ideje volt a költözésnek: ahogy nőttünk Vikivel, és már én is javában iskolába jártam, meg kellett oldanunk, hogy mind a négyen kényelmesen elférjünk, és legyen mindenkinek egy saját kis tere.

A ház pincéjének méter vastagságú falain kicsinyke, lőrésszerű ablakok pislogtak ki a szabadba, épp csak a föld feletti területre. „Kik járhattak itt előttünk, te jó ég!” – gondoltam magamban, amikor először beléptem a nyirkos, hideg, föld alatti helyiségbe, és végigfutott a gerincemen a borzongás. Később persze a pince is az izgalmasabbnál izgalmasabb gyerekkori játékok és kalandozások elmaradhatatlan helyszínévé vált, akárcsak a kert. Itt, a dzsungelszerűen elhanyagolt bokrok, cseresznyefák és veteményesek között egy külön épületben még téli konyha állt. A fürdőszoba olyan hideg volt a téli hajnalokon, hogy az ágyból kikelve először be kellett indítanunk az ott felállított kis mobil fűtőtestet – az adott annyi meleget, ami mellett már egyáltalán ki lehetett bújni a meleg pizsamából. Eleinte egyfajta átmeneti állapotban éltünk itt. A ház múltja át- meg átütött a lassan modernizálódó új részeken. „Utálom ezt a konvektort! Már megint megégetett!” – kiáltottam fel, akárhányszor az ablakhoz szaladtam, hogy átvegyem a postástól a leveleinket, aki csak megzörgette az üveget, ha küldeményt hozott.

A legnagyobb előrelépésünket a modern élet felé az jelentette, hogy telefonvonalat igényeltünk. „Mindössze” két évet kellett várnunk rá – akkoriban ez nem is volt olyan sok –, hogy üzembe helyezzék nálunk a törtfehér, tárcsázós készüléket, amin aztán hosszan lehetett – csúcsidőn kívül – beszélgetni a barátnőkkel, akiknek a számát természetesen fejből tudtuk.

A legnagyszerűbb mégis az volt, hogy nagyszüleimhez most már csak át kellett szaladni, olyan közel laktunk egymáshoz.

– Szaladj át mamáékhoz, kérdezd meg, van-e náluk hagyma (liszt, ecet, cukor – mikor mi), itthon elfogyott – kérte anya sokszor.

Erre aztán vagy rögtön ugrottam, vagy, ha belemerültem valamilyen játékba vagy könyvbe, nyafogva kérdeztem, nem mehetne-e Viki.

Édesanyám szülei, Joli mama és Miki papa rozsdás kapuját nehezen nyitotta az ódon fémkulcs. Külön lelke és technikája volt a zárnak – néha könnyen engedett, néha megmakacsolta magát, mintha valamiféle elvarázsolt kulcslyuk lenne, és egy titkos jelszóra várna.

– Hogy megy az oskola? Tudod már betéve a szorzótáblát? – kérdezte gyakran egykor mérnökként dolgozó nagyapám, aki amellett, hogy rajongott a számokért (hát, ebben nem rá ütöttem…), igazi ezermester és gyűjtögető volt. Nagyszüleim otthona ennek köszönhetően roskadozott a – gyerekfejjel egészen izgalmasnak tűnő – holmiktól: a forrasztópákától a Bontempi elektromos zongorán át a kézzel épített, egész asztalt beterítő sínpályán futó elektromos kisvasútig.

Joli mamát többnyire úgy látom magam előtt, hogy otthonkájában a hokedlin ülve pucolja a krumplit, előtte persze gondosan leterítgette újságpapírral a konyhaasztalt, hogy a krumplihéjforgácsok oda hulljanak. Mellette, egy másik hokedlin rendezett stószban állt a Fejér Megyei Hírlap, a kupac tetején a legfrissebb szám. Szombat esténként rendszeresen náluk lebzseltem, és együtt izgultunk a tévé előtt a magyar csapatért az újonnan indult nemzetközi versenyben, a Játék határok nélkülben. Ez a vetélkedő már egy új világot jelképezett: a szervezők így akarták összekovácsolni az Európai Unió megerősödött tagjait, és lehetőséget adni a részvételre a még nem tagország államoknak is. Így nevezhetett Magyarország is 1993-ban, és a tét bizony nagyobb volt, mint az, hogy át tudnak-e lendülni versenyzőink egy medence fölött kifeszített kötélpályán. Én persze csak a színkavalkádot és a mókás versenyszámokat láttam mindebből, a szüleimnek és nagyszüleimnek ez a tarkaság és a kinyíló nemzetközi színtér jóval többet jelentett.

Javában folyt a rendszerváltás varázslatos időszaka, amikor minden lehetségesnek tűnt. A nép egyszerű gyermeke sikeres vállalkozóvá léphetett elő, az országot elözönlötték a használt nyugati autók, és egyfajta hurráoptimizmus lengte be a mindennapokat. Ez az időszak tökéletes hátteret nyújtott ambiciózus édesanyámnak, aki nem arra teremtetett, hogy örökké a Vidiben robotoljon. A szocializmusban megszerzett tudását és tapasztalatát az első adandó alkalommal felhasználta szabadsága és szabadságunk megváltására. Mire feleszméltünk, nevelőapámmal, Imrével – aki korábban szintén a Videotonban dolgozott számítógépes mérnökként – már saját vámügynökséget vezettek biztos kézzel. Gyári asztalaik mellől átültek a maguk íróasztalaihoz. Fülükön az első bumszli, kihúzható antennájú mobilokkal intézték egyre növekedő stábjuk és kuncsaftjaik ügyeit.

– Iskola után bemehetek az irodába? – kérleltem anyát gyakran, mert tudtam, hogy a kollégái el fognak kényeztetni, és talán a belvárosi üzlet mellett lévő, újonnan nyílt McDonald’sban ebédelhetek.

Anya és Imre lelkesen tervezgettek, és szüntelenül a fejlesztéseken járt az eszük.

– Kedveseim, mi lenne, ha átalakítanánk a fogadóteret? – forgolódott körbe anya az irodában, míg mutatóujjával a száját ütögetve gondolataiba merült. – Legyen minden türkizzöld! Az feldobná a hangulatot – instruálta karmesterként a stábot, éppúgy, ahogy egykor minket és a fellázadt főzőedényeket dirigálta a kis lakótelepi konyhában.

Gondos odafigyelésével, mély empátiájával több kollégájának amolyan pótanyjává vált, miközben nevelőapám analitikus agyával, számítástechnikai tudásával technikailag tartotta életben a céget. Irodájuk emeleti hátsó helyiségében hatalmas számítógépeket szerelt (a maiakhoz képest ezek tényleg valóságos szörnyetegnek tűntek), vagy épp bonyolult programokat kódolt a kívülállók számára érthetetlen nyelven. Iskola után a legtöbbször boldogan loholtam át a belvároson az irodába; nyáron kibontott, szinte derékig érő hajam, télen hosszú, rózsaszín kabátom röpködött mögöttem a boldog rohanásban.

Anyának nem kellett többé varrnia. Legalábbis nem hosszú éjszakákon át, karikás, égő szemekkel, szűk határidőre, türelmetlen ügyfeleknek – ha néha elő is vette NDK gyártmányú, Neumann márkájú gépét, csak a maga kedvtelésére zakatolgatott vele, és javítgatta elszakadt holmijainkat. Ebben az időszakban, a kilencvenes évek elején, törtek be az országba a holland bálás ruhaüzletek, és hiú kiskamaszokként Vikivel boldogan fedeztük fel a turkálókban a menő cuccokat. Anya kézzel varrott, kötött csodáit felváltották a Nyugatról jött ruhadarabok – köztük az a bizonyos rózsaszín télikabát is. A mai napig az orromban érzem ezeknek a bálás ruháknak a kissé dohos-savanykás, áporodott szagát, amit száz mosással sem lehetett eltüntetni. A szövetek mélyére ette be magát a jellegzetes használtruha-szag, kelet-európaiságunk kimoshatatlan illata.

Székesfehérvár legjobb turkálója közelében működött másik kedves, iskola utáni lelőhelyem: a belvárost a kertvárosi otthonunkkal összekötő Budai út papír-írószer üzlete. A szűkös, sötét, hosszúkás helyiség a plafonig volt zsúfolva illatos radírokkal, cserélhető fejű ceruzákkal, színes lapú noteszokkal, spirálfüzetekkel, matrica- és bélyegkészletekkel, játék gyurmával, zsírkrétával, mágneses zárú és fedeles tolltartókkal, az akkor népszerűvé váló elektromos játékokkal, de még a női táskáknak, sapkáknak és tollasütőkészleteknek is maradt hely. Szinte órákra el tudtam veszni itt a gondolataim és az ezernyi színes-szagos papír, ceruza és hegyező között. Végigtapogattam és -szagolgattam az összes szépséget – a boltot vezető Karcsi bácsi és Marika néni szerencsére jól ismertek, és soha nem szóltak rám, náluk mindent szabad volt. Az összes zsebpénzemet itt szórtam el. Amikor egyetlenegyszer összegyűjtöttem némi pénzt az iskolai takarékbélyegből, azt is azonnal ebben a boltban, egy öltöztethető papírmasé babára és papír ruhakollekciójára költöttem.Az iskolában több lánynál feltűnt egy akkoriban hatalmas népszerűségnek örvendő, rózsaszín alapon majommintás vonalzó-, ceruza- és noteszkészlet, amire sehogyan sem futotta a zsebpénzemből. Tisztán emlékszem, hogy többször is azt álmodtam: megkaptam ajándékba ezt a szettet. Nálunk odahaza nem volt szokás a kunyerálás: anyáéktól megkaptunk mindent, ami fontos, sokszor ki is találták a szívünk vágyát, de hamar megszoktuk Vikivel, hogy ha szeretnénk valami csilivili holmit, azt magunknak kell kigazdálkodnunk a zsebpénzünkből. Ez így volt természetes, és még csak azt sem éltem meg tragédiának, hogy a majommintás vonalzókészlet egy soha meg nem valósult álom maradt.

A kilencvenes évek a ránk szakadt árubőséggel később sok ilyen álommal gazdagított bennünket.

– Nézd, milyen szép az a nappali szoba és mennyi kiegészítő! Úristen, de jó lenne, ha ez a miénk lehetne! – álltunk áhítattal telve, megbabonázva a nővéremmel a helyi Skála áruház egyik hatalmas kirakata előtt.

Megnyitása, 1975 óta ez az áruház volt Fehérvár központi találkozóhelye, és sokáig a város egyetlen, futurisztikusan modern mozgólépcsője is itt üzemelt, aminek mindenki a csodájára járt. A kirakatait nagy gonddal, szakértő kezekkel állították össze az itt dolgozó, kék köpenyes, magasított szárú, lyukas orrú textilcipőben dolgozó nénik. Az egyik kirakat kifejezetten a játékok bemutatására szolgált. Itt láttuk meg egyszer Vikivel a hatalmas, többemeletes, rózsaszínű, talpig álom Barbie-házat, amiről aztán hónapokig álmodoztunk. Csillagászati összegbe került, úgyhogy mi jól kifundáltuk, hogy veszünk egy lottószelvényt, ötösünk lesz, és abból megvesszük. Be is fektettünk egy szelvénybe, amit édesapám segített kitölteni.

– Apa, hogy lehet ezzel nyerni? – forgattam a zöld, számrácsos papírdarabot.

– Beikszeled a számokat, és ha ötösöd van, akkor hullik az öledbe a pénz – válaszolta nevetve apa.

„Ó, akkor ez egyszerű. Behúzom az öt számot, és kész” – gondoltam teljesen naivan. Fel sem merült bennem, hogy létezik olyan opció, miszerint nem nyerünk. Természetesen még egy kettesünk sem lett, ahogyan Barbie-csodaházunk sem, de egy idő után kaptunk egy Barbie-lakóautót, ami majdnem ugyanakkora öröm volt. Majdnem…

A bőség legnagyobb csodájával természetesen akkor szembesültünk, amikor először utazhattunk Nyugatra. Egészen Bécsig elautóztunk családunk első kocsijába, egy rozsdabarna, használt Volkswagen Golfba zsúfolódva. A nevezetességek természetesen sokkal kevésbé kötöttek le bennünket Vikivel, mint a banánhalmok, a Balisto csoki és a dobozos puding, fedelén a Muppet show-ból ismerős Brekivel. Nem kellett sok idő, és mindez itthon is természetessé vált…

Új házunk tereit belaktuk, belengtük, betáncoltuk. Anya és Imre sokat dolgoztak, de mindig szakítottak időt a közösen eltöltött értékes órákra, játékra, bohóckodásra. Anyával olykor filmes estéket rendeztünk, és az akkor éppen elérhető Sky csatornáról VHS-re felvett filmeket néztük rongyosra. Máskor a közeli VICO filmkölcsönzőből vettünk ki kazettákat, amiket a filmnézés végén szigorúan visszatekercseltünk, mert ha ez elmaradt, a kölcsönző felárat számított fel.

Más estéken a lemezjátszó volt a főszereplő. Anya egészen komoly bakelitkollekcióval rendelkezett, nagy kedvence volt akkoriban Liza Minnelli és Freddie Mercury. Sokszor hallgattuk hármasban a lemezeket anyával és Vikivel – a megkérdőjelezhetetlen közös nevezőnk Halász Jutka volt –, együtt táncoltunk, ugráltunk a dalokra, anya pörgetett minket, mozdulatokat tanított, míg a nővéremmel igyekeztünk erre valami rafinált, bár nem különösebben átgondolt koreográfiával felelni, aztán a málnaszörpös üveget vagy éppen a húsklopfolót neveztük ki mikrofonnak, abba üvöltöttük átszellemülten a számokat. Amikor megjelent a brazil–francia Kaoma zenekar Lambada című megaslágere, anya igazi lambadaszoknyákat varrt nekünk, és mi kívülről fújtuk – halandzsanyelven: „Szóradusifojúgiundzsíjaszómifisuráááá” – a dalt, miközben fékevesztetten forogtunk a szoknyánkban a tévé előtt.

Én közben egy színpadra álmodtam magam, hunyorogtam az elképzelt rivaldafényben, hajam szélgépek fújták a nappalinkban, fülembe bekúszott a közönség egyre erősödő ovációja, s csukott szemű álmodozásom közepette fehérvári kis házunk kopottas szőnyegén szinte észrevétlenül fészket rakott szívemben a vágy: de jó volna ezt igazi közönség előtt, igazi színpadon, igazi lámpák fényében művelni! Titokban azután sóvárogtam, hogy egy jövőbe látó angyal súgja a fülembe: „Neked a színpaddal még dolgod lesz!”

2
Két világ közt

Windsor, 2013

A melegséget árasztó nappaliban forró teával és keksszel felszerelkezve gyűlt össze a ház népe. Ünnepi pillanat volt: kezdődött a Downton Abbey legújabb epizódja a tévében. Az óriási kanapéra – king size! – a háztulajdonos hölgy tagjai mellé mi hárman is odakuporodtunk: Áron, a kisfiam, Dani, az édesapja és jómagam. Szeptemberi érkezésünk után ebben a nyüzsgő windsori házban kötöttünk ki, egy tágas szobát béreltünk hármunknak, és egy bő hónapig itt töltöttük angliai életünk legizgalmasabb szakaszát: a kezdetet. Egy kedves magyar barátnőm élt a családjával Windsorban, ő segített megszervezni a szállásunkat és az első, óvatos lépéseket. Nem sokkal érkezésünk után ez a barátnőm családostul Washingtonba költözött, aminek köszönhetően fél konyháját és néhány kisebb berendezési tárgyát is ránk hagyományozta, amiért nem lehettem eléggé hálás – hatalmas segítség volt ez az indulásnál.

A ház az én hazai kertvárosi méretekhez szokott szememnek monumentálisnak tűnt. Fehérre meszelt, ódon, ötszobás épület volt, három emelettel és padlástérrel, több fürdőszobával és egy hatalmas konyhával. Fényes zöldre festett ajtaja messziről hívogatta az embert – errefelé a színes ajtók még a legborúsabb időben is feldobták az utcaképet. A házinénink, Jane, aki aktívan részt vett mindenféle helyi közösségi tevékenységben, a helyi színházban is kórustag volt, rendszeresen elszállásolt hosszabb-rövidebb időre színházi vendégelőadókat, valamint rajtunk kívül egy állandó bérlője is volt. Így az otthonában szüntelenül pezsgett a társasági élet. Nekünk ez ideális körülményeket teremtett az akklimatizálódáshoz: megismertünk valamennyit a helyi életformából, szokásokból, hogy aztán ebből a védelmező fészekből repülhessünk ki immár önálló életünk tereibe.

Én a kanapé karfáján kaptam helyet, ami olyan széles és puha volt, hogy felért egy fotellel. Elindult a jól ismert képsor, feltűnt a csodálatos kastély pazar látványa, és megelevenedtek előttünk a századelős angliai előkelőségek, valamint a cselédsorban élők mindennapjai. Áron csak a képekben gyönyörködött, mi Danival hegyeztük a fülünket minden szóra, hogy szokjuk a nyelv dallamát, ízét ebben az autentikus környezetben, ahol a mi kis családunk tagjain kívül senkihez sem szólhatunk az anyanyelvünkön. A házvezetőnőt játszó színésznőt hallgatva megkérdeztem, vajon hová való ezzel a furcsa akcentussal. Biztos voltam benne, hogy nem brit, mert annyira törte, mondhatni hasogatta az angolt.

– Ó, hát ő skót, ők így beszélnek! – kacagott tudatlanságomon landladynk, Jane.

*

Esőcseppek csorogtak végig az ablakon, az eget szürke fátyolként borították be a szomorkás felhők, ami errefelé a legkevésbé sem ritkaság. A házzal szemben elterülő körforgalmat néztem, ahogy az autók sűrű egymásutánban be-, majd kihajtanak a számomra még furcsán ellentétes irányba örvénylő körkörös kereszteződésbe. A monoton kép elringatott. Vajon csupán helyrajzi kérdés, amit látok? Süröghetne ez a körforgalom Budapesten vagy Székesfehérváron, csak úgy esett, hogy éppen itt, Windsorban kapott helyet, és minket most, 2013 őszén ide hullajtott a sors, hogy épp ezt a kereszteződést bámulhassam? A külföldre szakadt lét kezdeti időszakában jártunk. Az első örömélmény – amikor még úgy tűnik, mintha nyaralna az ember – már elpárolgott, és lassan beszivárogtak életünkbe a sokasodó problémák. A lelkem még úton volt. Már elhagyta Magyarországot, de még nem ért ide, a körforgalom oldalában álló ház szőnyegpadlós nappalijába.

Esténként Danival az inkább egy-, mint kétszemélyes ágyon összebújva hallgattuk a másik heverőn alvó Áron szuszogását a kicsinyke szobában, amibe belevegyült a ház többi lakójának trappolása, beszélgetése, a vécétartályok, vízcsapok zubogása, a tévé hangja. A zenész Daninak talán kész szimfónia volt ez az esti kakofon zajegyveleg. És talán mindketten ugyanarra gondoltunk ebben a különös háttérzenében. Hogy jó döntés volt-e. Hogy most odahaza talán… De innen nem volt szabad továbbgondolni. Mert tíz, közösen töltött magyarországi évvel a hátunk mögött eldöntöttünk valamit, és ez végleges volt. Ebből az idegen szagú szobából már végtelenül távolinak tűnt a kezdet, amikor én egy tévés valóságshow megpróbáltatásai után, rövid életű zenei karrierem kezdetén a dobos Dani oldalán találtam magam. Akkor ez a szerelem volt a menedékem egy számomra ismeretlen világban, Dani meg boldog volt, hogy ő lehetett az erős, magabiztos férfi a botladozó, helyét kereső „kislány” mellett. Azóta sokat változtunk mindketten, és ez a nagy ugrás az ismeretlenbe talán egy próbálkozás is volt, hogy megerősítsük a régi köteléket kettőnk között. Nem tudhattuk, hogy sikerül-e. Néma párbeszédünk minden elalvás előtt lejátszódott közöttünk, míg összekapaszkodtunk, és a kisfiunk egyenletes, mély lélegzetvételeinek ritmusára lassan mi is álomba merültünk.

Első nagy lépésként a szűköcske szobát pár hét múlva sikerült egy kis méretű, bérelt sorházi otthonra cserélnünk a közelben. Nyirkos ház volt, penész ütötte át a falakat, de még a lépcsőt is az errefelé kötelező rozsdabarna – vagy inkább „rondabarna” – padlószőnyegen. A zöldes lerakódás csak a házhoz képest aránytalanul nagy méretű fürdőszobát kerülte ki. A szigetországba érkező külföldinek az első határozott benyomása, hogy a britek nem tudnak építkezni. Kívülről hangulatos otthonaikat – lásd színpompás bejárati ajtók – belül pocsék vízvezetékek, gyatra szigetelés, valamint érthetetlen logika alapján működő vízcsapok jellemzik: egymás mellett két csap, az egyikből folyik a meleg víz, a másikból a hideg, így amikor az ember kezet mos, eldöntheti, hogy leforrázza vagy jéggé fagyasztja magát. A mindent beborító padlószőnyeg nem tartható igazán tisztán, és árad belőle valami nyirkos-ragacsos, kellemetlen érzet. Nem csoda, hogy a karbantartó munkálatokra a britek előszeretettel alkalmaznak kelet-európai vendégmunkásokat, akik olyan szakmai tudást hoznak magukkal a szülőhazájukból, ami angol kollégáikra kevéssé jellemző.

Minden hibája ellenére mi mégis szerettük ezt a kezdeti otthont. Sokszor emlegettük Danival „a Márvány utcát”, budapesti bérelt lakásunkat, ahová 2007-ben megszületett a kisfiunk, és jó nagyot fordított a szekerünk rúdján.

– Ez olyan, mint a Márványban! – kiáltottam fel egy nap boldogan egy szellőzőrács láttán, ami tényleg kísértetiesen hasonlított ahhoz a régihez. A külföldre szakadt élet kezdetén jellemző, hogy az ember minden nevetséges apróságnak megörül, ami emlékezteti az otthon hagyott életére, és boldogan kapaszkodik a hasonlóságokba.

– Kaptam a Bexley Street-i groceryben olyan sajtos zsemlét, amit úgy szerettél reggelire – újságolta egy másik alkalommal Dani, amivel feldobta a napomat.

Abban is szerencsésnek éreztem magunkat, hogy nem London sűrűjében vágtunk neki angliai életünknek. Igaz, azt nem is tudtuk volna megfizetni. Aki nem ismeri meg a vidéki Angliát – vagyis mindent, ami nem London –, sosem kap teljes képet ennek a szigetországnak a működéséről és lenyűgöző adottságairól. A vidéki Anglia tapasztalataim szerint sokkal barátságosabb, emberibb léptékű, lassabb ritmusú és befogadhatóbb, mint London, ami még sok év távlatából is nehezen élhető, stresszes város számomra. Bár a jobb munkalehetőségek reményében a legtöbben a fővárosban próbálják megkezdeni új életüket, az elrugaszkodáshoz vidéken is lehet munkát találni.

Számunkra volt egy feladat, ami még a munkakeresést is megelőzte: hat és fél éves kisfiunknak iskolát kellett találnunk. Már az ideérkezésünket is úgy időzítettük, hogy Áron itt kezdhesse meg a tanulást, hiszen a döntésben, hogy kiköltözzünk, nagy szerepet játszott az ő jövője. A probléma, amivel küszködött, nem vetített előre túl jó képet a hazai lehetőségeket tekintve. Az angliai iskolakeresésbe még első otthonunk segítőkész, lelkes házinénije, valamint windsori magyar barátnőm segítségével vágtunk bele.

Danival és Áronnal kéz a kézben néztünk szét a kiszemelt helyeken. Ilyenkor úgy izzadt a tenyerem, hogy Dani magához húzott, és azt súgta a fülembe:

– Nyugi!

És ez az egy szó akkor mindennél többet jelentett. Akkor még működött köztünk az a harmónia, amelynek a szárnyán végül is ide repültünk, „széllel szemben”, az otthoniak heves lebeszélőakciói ellenére. Mi ketten, azaz hárman, végre úgy csináltuk, ahogy nekünk volt jó. Pedig köztünk sem volt tökéletes az egyetértés, csak a nagy terv árnyékában igyekeztünk ezt elnyomni.

Áron hál’ istennek nem elutasítóan, hanem izgalommal fogadta az új élményeket, a változást; minden íz, illat, szín és szag valami eladdig ismeretlen kalandot tartogatott számára, ami ebben a fogékony korszakában kész varázslatnak ígérkezett. Mivel iskolai tapasztalata még nem volt, különösebb szorongást sem okozott számára a gondolat, hogy egy idegen helyen válik óvodásból iskolássá. Régi életének lenyomataként egyetlen fotót hozott magával hazulról és őrizgetett nagy becsben, amit új albérletünk ablakába is ki kellett tennünk: ovis szerelme, Tünde képét, akihez akkor már egy éve borzasztó komoly érzelmi szálak fűzték. Ezt a szenvedélyt még hosszú idővel érkezésünk után is táplálta magában, és esténként újra meg újra fel kellett elevenítenünk a Tündével átélt ovis kalandokat. Ezzel együtt úgy tűnt, az otthoniaktól való elszakadás nem fájdalmas, inkább színesítő eleme Áron életének. Biztattuk, hogy rendszeresen beszéljen a családtagokkal Skype-on keresztül. Neki hat és fél évesen, a maga nyughatatlan természetével inkább terhet jelentett a képernyő előtt egy helyben ülni, mint örömet, így inkább mi küldtünk képeket, videókat az életünk történéseiről.

Az első időszakban, amikor én már dolgoztam, de Áron még nem kezdte meg az iskolát, rengeteget grasszáltak az édesapjával, felfedezték az új világot. Egy alkalommal valahol rátaláltak egy hatalmas plüssmackóra, amitől valaki megvált, és kitette az utcára. Áron és Dani szépen felszálltak az ember méretű medvével a helyi buszra, és hazahozták. A házinénink kicsit elhűlt az új jövevénytől, főleg a méretétől, de ez a mackó innentől afféle angliai védelmezője lett a fiamnak. Nemegyszer a hasra fektetett mackó hátán „doboltak”: hol fakanállal, hol vállfákkal mentek a nagy dobszólók.

Azt, hogy Áron ekkoriban ennyi időt tölthetett együtt az édesapjával, szabadon, kötöttségek nélkül, utólag a sors ajándékának tekintettem. Hiszen nem volt már sok idő addig, amíg együtt lehetünk. Nem így terveztük Danival, de a Nagy Külföldre Költözés kalandja ahelyett, hogy összehozott volna bennünket, úgy kezdte ki apránként kettőnk kapcsolatát, ahogy egy vízerecske beszivárog a falba, és lassan, kitartó munkával repeszti meg a kötéseket. Ahogy enyhült a kiszolgáltatottságunk, és elkezdtünk szembenézni az új, hétköznapi problémákkal, mindketten a másikra terheltük a felelősséget a kisebb-nagyobb bajokért. Az esti összekapaszkodásokat, a néma párbeszédeket gondok felhőzték. Lazultak a kötések. De abban egyetértettük, hogy ne Áron legyen, aki megsínyli a kettőnk közti feszültségeket.

Az érkezésünket követően, szeptember közepén aztán megváltozott a fiunk élete, és ezzel a miénk is. Elkezdődött az iskola…

A klinkertéglás kockaépület a város tőlünk legmesszebb eső részén, Dedworthben állt egy, a főúttól beljebb eső, elszigetelt lakótelep közepén. Ezeket a lakóépületeket a hadseregben dolgozó férfiak és nők számára húzták fel, akik a szolgálatuk miatt folyamatos mozgásban vannak, és többnyire csak átmeneti ideig élnek itt a családjukkal. Épp ezért nagy volt a telepen a fluktuáció. Az iskola az éppen erre állomásozó családok gyerekeit szolgálta ki. Az érkezésünkkor, szeptember közepén benyújtott igényünkre Áronnak már csak itt talált helyet az önkormányzat. Autónk nem lévén az óránként egyetlen alkalommal közlekedő helyi busszal érkeztünk az iskolához, amely – javarészt nyugdíjas utasai igényeit kiszolgálva – bármely bokornál készséggel megállt, ha volt fel- vagy leszálló utas, így még a menetidejét sem lehetett kiszámítani.

Az aprócska intézmény mindössze négy évfolyamból és évfolyamonként egyetlen osztályból állt; az évnyitón a piros egyenpulóverben feszítő gyerekek maréknyi csoportokban sorakoztak az udvaron. Ez a barátságos méret, na meg a magyarországihoz képest későbbi iskolakezdés nekünk kifejezetten kedvezett a beszoktatásnál.

Az udvaron néhány szülő gyermeke kezét szorongatta. Hűvös volt, egészen csípős idő, a szigetországban megszokott, hogy a szeptember már zimankós hónap. Ennek ellenére sokan rövidnadrágban, rövid ujjú pólóban tűrték a hideget. Az angoloknak nem illik fázniuk, akkor sem, ha a hidegtől már vörös a fülük. És mint később kiderült számomra, olykor egy napon belül több évszak is váltja egymást a kellemes késő nyári időtől a hófúvásig. Ennek tudható be a gyakori látvány: a lábakon nyitott szandál vagy papucs, felül viszont kabát – nem lehet tudni, éppen milyen időjárás köszönt az emberre.

Áron egészen bátran állt be a gyerekek közé. Danival távolabbról figyeltük; az apja jól leplezte az izgatottságát, csak a talpával ütötte a képzelt taktust a földön, én izzadó tenyérrel, ajkamat harapdálva lestem, vajon hogyan viseli majd Áron az élményt. Szürke, eminens nadrágjában, szőke fejével akár angolnak is nézhette volna bárki. Csakhogy ő egyetlen szót sem beszélt angolul, és az ebből fakadó frusztrációját idővel azzal ellensúlyozta, hogy amikor nem értették a szavát, hát kiabált. Ha hangosabban mondja magyarul, talán megértik. (Ezt a tévképzetet sok ember felnőttkorára sem növi ki…) Foghíjas kisfiam, aki budapesti, tizenkettedik kerületi óvodájában megszokta a csoport bohóca szerepet, most értetlenkedve állt a helyzet előtt, hogy nem tudja érvényesíteni sem önmagát, sem a humorát.

Az osztály fiatal vezető tanítója és a nála is fiatalabb segédtanító – ez a rendkívül hasznos munkakör minden angliai általános iskolában bevett gyakorlat – végtelenül kedvesen, rengeteg szeretettel és türelemmel fogadott bennünket. Áron a maga izgága módján próbálta felhívni magára a figyelmet, miközben még mindannyian bizonytalanul mozogtunk az új közegben. Bár tetszett a piros pulcsiból, szürke nadrágból, fehér ingből, fekete cipőből álló elegáns uniformis, annyira idegenül hatott ebben a formaruhában az én szőke üstökű, féktelen bohóckodásra hajlamos, hiperaktív kisfiam. Folyamatosan gyötört az aggodalom, vajon hogyan szokik be az idegen közegbe, hiszen a nyughatatlansága már odahaza gondokat okozott. Áronnál egészen korán megmutatkoztak a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar jelei, erre az óvodában is felhívták a figyelmemet. De megerősítette pszichológus nővérem is, hogy erre jó lesz odafigyelnünk. Már csak emiatt is úgy éreztem: hosszú távon egyértelműen ez a szabadabb, személyiségközpontúbb iskolarendszer való neki, mint a hazai „poroszos”.

Ebben az elfogadó, türelmes, a gyakori fluktuáció miatt sokat látott intézményben laminált táblácskákkal segítették Áron iskolai működését, amin alapvető fogalmak és tárgyak képei kaptak helyet. Fogas – ide tedd a kabátod; pad – ez a te helyed; könyv – ebből olvasunk; mosdó – kéredzkedj ki, ha szükséges. Odahaza pedig – milyen furcsa, kezdtem otthonként gondolni itteni lakóhelyünkre – színes kis kártyákat használtunk a szótanuláshoz. Ezeken is hétköznapi tárgyak szerepeltek képes formában, alattuk a neveik. Az esti mesét felváltották az esti „képezések”. Danival felváltva ültünk Áron ágya szélén, és nézegettük a kártyákat, miközben együtt tanultuk vele a hétköznapok szókincsét.

A lassan kialakult ritmus szerint a kora reggeli készülődést követően Áron és Dani felszálltak a már említett helyi buszra, és átevickéltek a város másik végében található iskolába. Dani ekkor már talált magának alkalmi állást egy kint élő barátja dobboltjában, emellett időnként fellépett londoni klubokban, az interneten megismert zenekarokkal. Így amikor nem a boltban dolgozott, naphosszat a házunkban felállított, hazulról magával hozott hangszeren gyakorolt. Délután valamelyikünk elbuszozott az iskolába kisfiunkért, aki élményekkel telve tért haza.

Én eközben megveszekedetten kerestem valami stabil munkahelyet, hogy legalább egy fix és tartós keresetre támaszkodhassunk a családban. Dani bevételei ugyanis csak alkalmiak voltak. A magunkkal hozott kezdőtőke viszont egyre nagyobb sebességgel apadt. Angliában minden rendkívül drága, főleg, ha az odahaza megkeresett magyar forintot átváltva kell biztosítani a kiadásokat. Bizonytalanná váló életünk díszletei közt a feszültség immár tapinthatóvá vált köztünk. Különösen, hogy úgy tűnt, én leszek a stabil kereső. Azon kaptam magunkat, hogy az odahaza megszokott, tolerált mozdulatok, gesztusok itt a másikat idegesítő, rossz szokásokká változtak. „Már megint a te hajszálaiddal van tele minden” – korholt Dani gyakran. Annak idején, jó tíz éve éppen a hosszú hajamba szeretett bele. Most mintha minden egyes elhullajtott hajszálamban én magam zavartam volna őt.

Ahogy engem is nemegyszer feszültté tett az ő jelenléte. Miért chatel annyit az ismerősökkel, miért hagyott fel azzal, hogy segítsen a vásárlásban, miért gondolkodik független zenészéletben, amikor mi is itt vagyunk… Hajtottam volna a munkakeresését, és főképp azt, hogy engem is támogasson jobban az újságírói állásról szőtt álmaimban. De az álmaink a másik szemében egyre inkább csak mákonyos, valóságidegen illúzióknak tűntek. Különösen az enyém, akit egyszerűen visszapattintottak, és odalett a beígért nagy lehetőség. És még csak nem is tudtam semmit felhozni a magam védelmére, hiszen tényleg meghiúsult az ábrándom, ami több volt, mint ábránd, és ami miatt egyáltalán kitaláltam a külföldre költözést. Egy ígéret ment a levesbe, egy nagy cég nagy emberének ígérete. Angliai újságírás nuku. Londoni sajtóvilág nuku. Médiakarrier nuku. Bár én egy percig sem tettem le róla. És nem is fogok! – határoztam el századszor is.

– Józanodj már ki egy kicsit! – emelte fel suttogósan a hangját Dani egy este – Áron már lefeküdt –, miközben a konyhaasztalnál ültünk, és ő idegesen dobolt az ujjaival.

Nem ugyanúgy képzeltük a jövőt.

Arra persze felkészültem, hogy éles váltás következik eddigi életemhez képest. Magyarországon több mint tíz évig újságíróként, szerkesztőként dolgoztam országos magazinoknál. Legutóbb az egyik legnagyobb női online lap sztárrovatának felelős szerkesztője voltam. Egyre jobban nőtt bennem azonban a vágy, hogy külföldön is belekóstoljak az újságírásba, bármilyen nagy kihívást jelentsen is ez. Eközben Dani is szerette volna kipróbálni magát zenészként, meglátni, mire elég a tudása a nagyvilágban a szűkös hazai lehetőségeken túl. Otthon többek közt színházi zenészként dolgozott, Angliában is végigjártunk együtt jó néhány színházat, hátha valahol lehetőséghez jut. Ám az már az első hetekben világos lett, hogy ez nem lesz könnyű menet. Daniban mindig is több volt a kétség a kiköltözésünkkel kapcsolatban, hiszen kettőnk közül ő volt, aki „beadta a derekát”. Ha nem mondta is, gyakran éreztem, hogy egy idő után kétséges döntésnek élte meg a kihurcolkodást. És ha akartuk, ha nem, ezért a döntésért én voltam a felelős. Úgy éreztem, már nem egy ritmusra lépkedünk az utcán.

Mivel az a bizonyos, lapkiadói munkáról szőtt álom, amit fél éve egy sajtóúton megcsillantott előttem London talán legelegánsabb médiamogulja, a cége váratlan visszautasítása következtében elpárolgott, nem maradt más, mint hogy bármilyen állást örömmel elfogadjak, ami adódik.

A munkakeresés városiséta-formája tűnt a legegyszerűbb és leggyorsabb megoldásnak. És furcsamód épp az álláskeresésnek köszönhetően kötöttem barátságot Windsorral. A kisváros turisták által is kedvelt, hosszan elnyúló főutcája, a Peascod Street a kertvárosi részt köti össze a királynő kedvenc otthonával, a pompás és látványos Windsor-kastéllyal. Az ékszerdobozra emlékeztető városkában nincsen pláza, helyette színes kis üzletek szegélyezik a bevásárlóutcát mindkét oldalon.

A kockaköveken baktatva lestem be nap mint nap a kirakatokba. Nem az árut csodáltam, hanem azt figyeltem, hol hirdetik: Vacancy, azaz betölthető állás. Hónom alatt egy paksaméta előre kinyomtatott önéletrajzzal és jókora elszántsággal vágtam neki reggelenként szokásos sétáimnak.

Ahol megláttam az üresedést hirdető feliratot egy kirakatban, már léptem is be. Úgy éreztem, az angoltudásommal nem lesz probléma, sok éve szereztem meg otthon a felsőfokú nyelvvizsgát, és a munkám miatt volt is alkalmam gyakorolni a nyelvet.

Lelkesedésem hamar sikert hozott. Az egyik ruházati lánc helyi üzletének kirakatában az őszi szezon lila, okker és kék divatszíneiben pompázó darabjait és kiegészítőit rendezgette néhány próbababára két vidám lány. Amikor észrevették, hogy a kiragasztott hirdetést silabizálom közel hajolva és szemüvegemet igazgatva, kedvesen intettek, hogy lépjek beljebb. Az egyikük kimászott a kirakatból és bemutatkozott, majd előrehívta a hátsó irodából az üzlet kerekded, mosolygós vezetőjét, Rachelt.

Hamar megtaláltuk a közös hangot. Nekik nagy szükségük volt munkaerőre, nekem pedig munkára – match made in heaven, ahogy az angol mondja, vagyis tökéletes, a mennyben született találkozás. Hamar elhadartam Rachelnek nyitómondatomat, amit már otthon jól begyakoroltam: „Állást kereső, frissen érkezett külföldi vagyok, nagyon dolgos és nagyon elszánt”, mire Rachel elmosolyodott, és már másnapra próbamunkát ajánlott. Két hét után felvettek – mindjárt üzletvezető-helyettesnek.

Hajnalonként, még sötétben érkeztem a boltba, Rachellel és egy másik kollégával egy időben, ők nyitották az ajtót. Végigporszívóztam az eladóteret, helyükre rakosgattam a vállfákat, letöröltem a polcokat, hogy nyitásra minden makulátlan tiszta legyen.

Azelőtt soha nem dolgoztam kiskereskedelemben vagy vendéglátásban, most pedig beálltam egyik napról a másikra ruhákat hajtogatni, gőzölni, vállfákat rendszerezni, pénztároskodni. Nehézségem csak ezzel az utóbbival akadt: Angliában vadidegenként hosszú időbe telt, mire egy szempillantással felismertem a pénzérméket. Eleinte folyton összekevertem a tíz- és húszpennyseket, a papírpénzeken gondosan ki kellett bogarásznom, hány fontosak, és égő pír ütött ki az arcomon a lassúságom miatt, ha vissza kellett adnom. Ráadásul sosem voltam erős a számokban – bárcsak nagyapámra ütöttem volna ebben!, sóhajtottam fel sokszor magamban –, és rengeteget hibáztam, amikor valaki fizetett, vagy épp visszahozott egy terméket. S bár magabiztos nyelvtudással érkeztem ide, hamar rá kellett ébrednem, hogy a britek által használt élő nyelv igencsak messze áll attól, amit jómagam összeszedtem az évek során. Nem beszélve a legkülönfélébb vásárlók viselkedéséről, amit időnként még értetlenebbül, tágra nyílt szemmel figyeltem. Egy alkalommal a zárás előtt néhány perccel beszédült az üzletbe három turista, akik rekordsebességgel szedték ízekre a boltot. Angliában egyébként is bevett szokás – ezzel is meg kellett barátkoznom –, hogy a vevők lazán a földre hajigálják a megszemlélt, ám végül ki nem választott ruhadarabokat; az eladók dolga visszarendezni azokat a vállfákra. A nagyobb üzletek a nap végén úgy tudnak kinézni, mintha bomba robbant volna bennük. Nos, kedves vásárlóink a készlet szinte minden darabját, kiegészítőjét egyenként szemügyre vették, fel is akarták próbálni, majd egymás hegyére-hátára dobálták a padlóra.

Magyarországon ilyenért talán ki is hajítanák őket, ám Rachel teljes nyugalommal hagyta őket bomolni.

– Sebaj, megcsinálják nekem a napi forgalmat – magyarázta derűsen, és igaza is lett. A vevők végül egy órával a rendes zárás után, a fél boltot felvásárolva, egy kisebb cunami nyomait maguk mögött hagyva távoztak. Mi pedig még aznap este szépen rendbe hoztuk újra az üzletet, hogy másnap reggelre ismét tipp-topp állapotában várja a vásárlókat.

Munka után rendszerint elcsigázva ballagtam haza, de nem csak a fáradtságtól. Tudtam, hogy Áront már ágyban találom, aznapra nem sok közös élményre marad idő. Nagy segítség volt ebben az időszakban, hogy Dani az esti „szeánszot” derekasan végigcsinálta vele. Mindenben helytállt apaként. Csak köztünk változott meg egyre jobban valami, amit már nem lehetett a szőnyeg alá söpörni. Mintha az idegen környezet bennünket is egy kicsit elidegenített volna.

Volt azonban egy napja a hétnek, amit rendre alig vártam: a szerdát. Ilyenkor ugyanis a Rachellel kötött megállapodásunk szerint kicsit előbb eljöhettem az üzletből, és ennek örömére kora délután csatlakoztam az iskolában tartott főzőklubhoz. Minden héten együtt gyúrtuk Áronnal a tésztát, pucoltuk a zöldséget, sütöttük a palacsintát számos lelkes kis kukta és a szüleik társaságában. Ezek a főzőklubok igazi mágikus anya-fia örömünnepek voltak, és kicsit kárpótoltak bennünket a más napokon külön töltött órákért. Ráadásul sikerült közelebbi ismeretségbe kerülni a szülőkkel is, az iskola személyzetével, egyszóval befogadottakká váltunk, ami Angliában kelet-európaiként nem is olyan könnyű.

Imádtam ezeket a délutánokat, amelyek rendszerint a konyha mellett működő iskolai könyvtárban értek véget. Itt még az örökmozgó, nyughatatlan Áron is lecsendesedett. Nem tudtam elég örömmel nyugtázni magamban, hogy szereti a könyveket. Éppúgy, ahogy az édesanyja… – gondoltam elégedetten. Ilyenkor kinézett magának egy kötetet, amivel lehuppantunk egy jól kitömött babzsákra, és – a nyelvet még nem értvén – Áron a maga módján, a képek alapján adta elő a lapokon feltáruló mesét.

Új környezetünkben hamar rájöttem, hogy a nyelvünk nem csupán eszköz, hanem identitásunk szerves része. Idegen szavakat formálva más ember vagyok, mint az anyanyelvemen. Az a másik személyiség, amely az angol nyelvhez kötődött, eleinte ismeretlen maradt számomra. Hiányzott a gyermekkorból hozott kulturális biztonság, amely magyar közegben magától értetődőn rendelkezésemre állt. Újságíró lévén éppen a két legfőbb munkaeszközömet hagytam magam mögött a költözéssel: a nyelv magabiztos birtoklását és a kapcsolatrendszeremet. Mindkettőt az alapoktól kellett újraépítenem.