RÉTI LÁSZLÓ

A HALOTTLÁTÓ

Copyright © Réti László, 2025

Borító: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635805259

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ezúton szeretném megköszönni Kiss Kató halottlátónak a regény megírásához nyújtott segítségét! Élmény volt a közös munka.

És hogy az egész hogyan kezdődött?

Valamikor 2024 nyarán a Balaton felől Budapest irányába haladtam az M7-es autópályán. Amikor egyedül vagyok
a kocsiban, nem zenét hallgatok, hanem podcastokat, amelyeket sokszor random választok ki a kormányon lévő gombbal léptetve az egyes műsorszámok között. Magam sem tudom, mit kínál fel a kereső a következőnek. Ebből kiindulva véletlen volt az egész…

Így került elém azon a napon egy Kiss Kató halottlátóval készült podcast.

Akkor azt gondoltam, véletlenül, ma már azt, isten tudja…

Ugyanis Katóról addig nem tudtam semmit. Tényleg semmit.

Nem ismertem.

A nevét sem hallottam.

Sőt, még a téma, a holt lelkek érzékelése sem igazán érdekelt.

Viszont a beszélgetés fele környékén elhangzott tőle egy mondat. Egy mondat, ami másnak semmit sem jelenthetett, nekem viszont egy regény ötlete ugrott be tőle. Még ott helyben felírtam ezt a mondatot – mindig van notesz a kocsiban –, és hazaérve rákerestem Katóra. Este írtam neki egy e-mailt, hogy szívesen beszélgetnék vele, mert lehet, hogy van egy misztikus thriller a történetében.

Másnap fel is hívott, hogy érdekli a dolog.

Elmentem a kis vidéki városkában található szentélyébe, és négy órán át beszélgettünk. Elhívott privát, nyolc-tíz fős szeánszokra, és négy-öt szeánszára el is látogattam.

Ezeken az összejöveteleken én voltam a hang nélkül ülő, jegyzetelő szkeptikus. Volt, amit meg tudtam racionálisan magyarázni azokból a közlésekből, amelyeket Kató az eltávozott lélek ott ülő hozzátartozójának közvetített – de nagyon sok mindent nem.

Mert nincs rá racionális magyarázat – az üzenet mégis stimmelt…

A történet így kezdődött, és ez a vaskos thriller lett belőle.

Az anyaggyűjtés fél évet vett igénybe, ebben benne volt egy kubai utazás is a helyszínek feltérképezésére, valamint a budapesti helyszínek bejárása. Magának a történetnek a megírása aztán már csak két hónapig tartott.

Akit bővebben is érdekel a téma, nézze meg Kató honlapját: https://kisskato.hu/ – vagy keressen rá a YouTube-on található előadásaira, de kezdje ezzel a 2025-ös ezerfős előadással, ezen én is ott voltam:

A történetben megjelenő szereplők a képzelet szüleményei.

Létező személyekkel való vélt vagy valós egyezés
kizárólag a véletlen műve.

A történet viszont részben megtörtént eseményeken alapul.

De úgysem hinnék el, hogy melyek ezek…

Most, hogy ezt olvasod, a hátad mögül figyelnek.

Ha tusolsz, a falhoz simulva merednek rád.

Amikor alszol, az ágy lábánál állva bámulnak.

Egy-két holt lélek folyton ott van melletted.

Csak bámulnak és némán mutatják a sérüléseiket.

Ebben a pillanatban is…

1.

BUDAPEST, SZÉCHENYIHEGY,

2010. SZEPTEMBER 8.

Valaki ott volt.

Minden sejtjében érezte.

Azonnal kiverte a víz.

Talán hallott is valamit, de nem tudta volna megfogalmazni, hogy pontosan mi volt az, ami felriasztotta. Oldalra billentette a fejét és hallgatózott. A hang nem ismétlődött meg. Most, hogy már nem zihált annyira, megérkeztek a külső hangok. A nyitott ablak felől némi ciripelés, a távolban a budai forgalom állandó, tompa moraja.

De a házon belül csend honolt.

Talán túlságosan is nagy csend.

Egy perc is eltelt, mire a riadt ébredés okozta sokk elmúlt és a férfi lassan megtörölte nedves homlokát, aztán a kezét a paplanba nyomta, hogy felitassa a verejtéket. Felhajtotta a takarót, a lábát a szőnyegre tette. A bolyhok kellemesen simogatták meztelen lábujjait, miközben talpra kászálódott és megropogtatta a csontjait. A beszüremlő holdfényben a szemközti tükörben kirajzolódott az alakja, és az ötvennyolc éves főorvos elégedetten kihúzta magát. Még mindig megfordultak utána a nők, ezt jól tudta – bár azok a hölgyek azért jórészt nem voltak tisztában azzal, hogy a doktor úr már túljutott a zeniten.

Ő viszont pontosan tudta.

Már nem úgy működik a teste, mint húsz, tíz, vagy akár csak öt évvel korábban. A tenisszel kis híján fel kellett hagynia a makacs, krónikussá váló teniszkönyök miatt, amit csak az időről időre a csonthártyába beadott szteroidinjekciók tartottak féken. Valamennyire legalábbis. A pontosabban helyezett szervák és a nehezebben elért returnök persze így is jókora fájdalmat okoztak, de hát csak nem mutathatott gyengeséget a többiek előtt!

Rendszerint a főorvos az általa vezetett – és többségi részvényesként tulajdonolt – magánkórház beosztott orvosaival, vagy a hozzá járó tehetősebb páciensekkel teniszezett, és bár nem bánta, ha kikap, azt nem viselte volna jól, ha a többiek látják rajta a fájdalmat.

Aztán ott volt még a lába is, ha a könyöke nem lett volna elegendő.

Bokasüllyedés, majd az ebből kialakuló, állandósult sarokfájdalom, ami megint csak szteroidért kiáltott. És ehhez jött még az egyre inkább elmacskásodó tagokkal való mindennapi ébredés. Mindenütt merev volt a teste, a nyakát egyre gyakrabban elaludta és a dereka is időről időre beállt.

A főorvos, amennyire csak tehette, igyekezett saját magát kúrálni, hiszen az ortopédia volt a fő szakterülete: paradox módon a saját problémái is leginkább ezen a területen jelentkeztek.

De most, ahogy egy bokszeralsóban állt az ágy mellett és akaratlanul végigmérte magát a tükörben, még mindig elégedettség töltötte el. Magas volt, szálas izomzatú. A hasán alig némi zsír gyülemlett csak fel, amivel igencsak kiemelkedett a pókhasú, magukat alaposan elhagyó kortársai többsége közül.

Az ajka gonosz kis mosolyra húzódott, ahogy eszébe jutott előző felesége új párja, az a kis piknikus gnóm, ahogy magában hívni szokta a fickót. Ő éppen az a típus volt, aki csak zabált és nem törődött azzal, hogy néz ki.

Viszont volt egy mezőgazdasági integrátor cége.

Mialatt a főorvos praxisa és klinikája nagyjából kétszáz-kétszázötven milliót hozott egy évben, addig a kis piknikus gnóm mezőgazdász minden józan számítás szerint is többszörös milliárdos volt.

És Melindának akkoriban csak ez számított.

Persze, a főorvos azóta már megtudta a volt felesége pletykás barátnőitől, akiknek jó részét a válás után ágyba is vitte, hogy Melinda már régen megbánta a váltást. Ő maga viszont nem. Ő kivirult. Habzsolta az életet. Már a srácokkal sem kellett törődnie, azok is kirepültek és már a saját szakmájukban dolgoztak. Az egyik fia ráadásul…

Reccsenés a folyosón.

A főorvos egy pillanat alatt visszakerült a jelenbe. Érezte, ahogy a szőr feláll a hátán és hideg veríték csorog le a lapockái között.

Egyedül volt a házban.

Valaki mégis járkált a folyosón.

Egész pontosan a lépcsőn.

Hogy felfelé jön-e, vagy lefelé, azt még nem tudta eldönteni, mert a lépcsőfok csak egyet reccsent. A budai villa öreg volt és majdnem minden foknak megvolt a maga saját hangja. Némelyik tompán döngött, mások meg halkan pattantak vagy nyikorogtak. A hallból széles ívben, bár kissé indokolatlanul meredeken felfelé ívelő lépcsősor több szakaszon is nyikorgott, és ő ezeket fejből tudta. A következő roppanásnál már tudni fogja, merre tart a behatoló.

Le vagy fel…

Persze, talán csak a szellem, futott át az agyán a gondolat.

A villa elmesélhette volna a magyar történelem másfél évszázadát. Éltek és haltak itt emberek. És néha nem nyugodott a lelkük. Melinda mindvégig utálta a villát, mert szerinte holt lelkek jártak keresztül-kasul a falakon, és nem találták a kiutat. A főorvos ezeket mindig megmosolyogta – bár a hangokat ő is nemegyszer hallotta.

De mindig volt rá magyarázata.

Az eső kopog, a szú perceg, a gerendák száradnak.

Ilyeneket mondott, és ez neki elég is volt. Nem hitt az ilyesmiben. A szellemről pedig úgy beszélt a feleségének, mintha csak egy tálka tejért esténként visszajáró sündisznó lett volna. Egy háziállat.

Na, ma is itt járt a szellemünk, Melinda?

Egy pillanatra átfutott az agyán, hogy ezúttal talán a korosodó németjuhásza lesz az, de aztán ahogy felidézte az estét, beugrott, hogy a kutyát a kennelbe zárta. Mindig így járt el, amikor hölgyvendéget várt, mert a nők általában sikítófrászt kaptak a jókora, fekete-sárga rajzos juhászkutyától. Így aztán jobb a békesség alapon, építtetett egy méretes kennelt a kert fenyőfái alatt, és oda csukta be este a kutyát.

A kiszemelt nő viszont végül mégsem érkezett meg.

A főorvos egészen éjfélig várta, hogy a délután vele kacérkodó csaposlány felhívja, vagy becsönget a villa kapuján. A kezébe nyomta a névjegyét, és a nő letette a nagy esküt, hogy este nyolc után, amikor végez, benéz hozzá egy italra. De ahogy kimondta, hogy italra, mindketten tudták, hogy nem az üveg pezsgő lesz majd az este fő attrakciója.

Ám egész este hiába várta a lányt, és amikor megcsörgette, a telefonja ki volt kapcsolva. Nagyjából tizenegyre már beismerte magának, hogy aznap felültették és kielégületlenül fog ágyba kerülni. Megivott pár whiskyt és dühösen lefeküdt.

Aztán hajnali háromkor felriadt a zajra.

Valaki járkál a házban.

Ha a németjuhász kint lenne, vagy akár csak lent aludna a hallban, ahogy általában szokott, egy pillanatig sem aggódna. Az ötvenkilós állat azonnal torokra ment volna, ha idegenbe botlik a házban. Ezen az éjszakán azonban a kutya a háromméteres kerítéssel körbevett kennelben szunyókált. A főorvos álmát csak és kizárólag a villa kerítése és a bejárati ajtó védte.

De nem eléggé: a lépcső megint megnyikordult.

Felfelé jön.

Az orvos már a hangból meg tudta állapítani, ez az a fok volt, amelyik nagyjából a lépcsősor ívének felénél található.

Felállt és az ajtó felé fordult, majd a szíve kihagyott egy ütemet.

Homályos alak állt a sötétben az ajtó előtt.

Nem mozdult.

Az villant át az agyán, talán a villa bő ötven évvel korábban, öngyilkosságot elkövető előző tulajdonosának szelleme lesz az. Nem mintha hitt volna az ilyesmikben, de ezen a hajnali órán mégis ez volt az első, ami eszébe jutott. A rekvirált villát még 1954-ben vette birtokba az ÁVH őrnagya. Akkor loccsantotta ki az agyvelejét a lépcsősor melletti falra, amikor 1956 októberének végén a forradalmárok egy kis csoportja rátörte a kaput. Jól emlékezett a fotóra, ami akkor készült.

A hatalmas vérfolt, az agyvelődarabok, ahogy a falon csorognak lefelé.

És a földön terpeszben ülő, hátát a falnak vető, félrebillent fejű hulla.

Az arca furán békésnek tűnt.

A fénykép a padlás egyik rég elfeledett komódjában lapult. Miután megnézte, visszatette a helyére, és lement a tetőtérből. Azóta sem ment fel újra – és ennek már lassan tizenöt éve…

És most talán visszatért az őrnagy…

Aztán a főorvos megkönnyebbült.

Ahogy kitisztult a látása, felismerte az ajtóra akasztott sötétkék fürdőköpenyt. Úgy lógott a fogasról a földig, mintha egy karcsú szellem lebegne ott.

Megkönnyebbült sóhajjal a hálóköntös felé nyúlt és gyorsan belebújt, majd szorosan megkötötte az övet. A fülét az ajtó lapjára tapasztotta, de ezúttal nem jutott el hozzá semmiféle zaj.

Megállt volna…?

Halkan lenyomta a kilincset, majd egy centire kinyitotta az ajtót, épp csak annyira, hogy kikémlelhessen a folyosóra. A lépcsőig nem látott el, az a sarkon túl, jó tíz méterrel arrébb érte el a galériát, amelyről a hálószobák és a fürdők nyíltak.

Újabb reccsenés hallatszott.

Nem állt meg.

Felfelé jön.

A férfi visszalépett a hálóba és kinyitotta a gardróbszobát. A padlóba épített szobaszéf kóddal nyílt és most nagyon örült, hogy korábban letiltotta a gombokhoz tartozó pittyegést. Most nem jött volna jól a csendben a hang. A kis trezor kinyílt, és a főorvos megkönnyebbülten vette elő belőle a fekete pisztolyt.

A cseh gyártmányú CZ kézifegyver tárjában tizenöt kilenc milliméteres töltény lapult. A főorvos két évvel korábban vásárolta a pisztolyt. Régi vadászként nem jelentett problémát önvédelmi fegyverre is engedélyt kapnia. Akkoriban szakértőként működött közre egy csúnya műhibaperben, aminek során életveszélyes fenyegetéseket kapott, így szükségét látta, hogy ne csak vadászpuskák legyenek otthon, hanem egy könnyen mozgatható lőfegyver is. Most úgy nézett ki, hogy szükség van rá.

Megint reccsenés tompa zaja érte el a lépcső irányából.

A támadó felért a folyosóra. A legfelső fok volt az, ami most pattant egy nagyot. Most már nem lesz több figyelmeztető zaj, ugyanis a folyosót vastag szőnyeg borította.

Az orvos halkan hátrahúzta a szánt, és belenézett a töltényűrbe. A lőszer rézmagja ott fénylett a sötétben. Lassan visszaengedte a szánt, hogy a lőszert a helyére tolja, aztán jobb hüvelykujjával lenyomta a biztosítókart. A kezét a kilincsre tette, és magában számolni kezdett.

A folyosó tíz méter hosszú.

A legutóbbi reccsenés alig három másodperce hangzott fel.

A támadó nyilván nem siet, hanem óvatosan lopakodik.

Ezeket figyelembe véve úgy vélte, talán hat-hét méterre lehet tőle.

A főorvos mély levegőt vett, és feltépte a hálószoba ajtaját, kilépett a folyosóra, terpeszbe helyezkedett, és stabilan célzásra emelte a cseh pisztolyt.

Senki nem volt a folyosón.

A doktor meghökkent.

– Hát ez…

Talán bement valamelyik másik szobába?

De hát arra egyszerűen nem volt ideje!

Három másodperc alatt semmiképpen. Az első háló ajtaja három méterre nyílt a lépcső tetejétől. Odalépni, kinyitni, besurranni, aztán becsukni, és mindezt tökéletes némaságban… nem. Erre nem elég ennyi idő. Akkor csak lefelé mehetett!

A főorvos elindult a lépcső felé.

Jó húsz másodperc alatt tette meg a tízméteres távolságot, s közben a jobb vállát a falnak vetette, hogy minél szélesebb szögben és minél előbb lásson rá a lépcsőre.

A betolakodónak ott kell állnia a lépcsőn!, döbbent rá.

Minden bizonnyal elindult lefelé, de azóta, hogy ő kilépett a folyosóra, nem hallott több reccsenést. Tehát a pasas megállt.

Odaért a lépcső tetejére és kissé leeresztette a fegyvert.

A lépcsősor üres volt.

A hall is.

A magas franciaablakokon az utcai kandeláber fénye szüremlett be.

Nem volt ott senki.

A férfi teljesen leengedte a pisztolyt és baljával megdörzsölte az állát. Csak nem kell hívnia egy papot, hogy felszentelje a házat? Állítólag az segít a szellemek ellen. Már akkor persze, ha tényleg egy szellem kísért a villában. Meg ha így hívják a dolgot, hogy felszentelés. Egyáltalán nem volt benne biztos. Nem volt képben sem az okkult, sem a vallási dolgokkal, most mégis megkísértette a gondolat, hogy valami olyannal áll szemben, amire nincs materiális magyarázata.

A hűvös fuvallat váratlanul érte a tarkóját, és ahogy arra kapta a fejét, egy libbenő árnyat látott. Nem tudta, honnan érkezett, de egy pillanat alatt ott volt. A tarkóján a pihék az ősi ösztönnek és a rémület okozta hormonlöketnek engedve felmeredtek.

És már ott is volt.

A lökés hatalmas erővel érte a lapockái között.

A főorvos mellkasa előrelendült, a feje hátrahanyatlott. A teste a levegőbe emelkedett, és kilendült a lépcsősor fölé.

Az indokolatlanul meredek lépcsősor fölé…

A bal válla ért le elsőnek: jó nyolc lépcsőfokkal lejjebb keményen belecsapódott a százötven éves, csontszáraz tölgyfa lépcsőburkolatba. A reccsenést jól hallotta a főorvos, és agya egy eldugott zuga meglepően hűvös szakmaisággal nyugtázta: fractura claviculae.

Kulcscsonttörés.

De aztán az idő nem állt meg, csak végtelenül lelassult, ahogy egyre több testrészét verte bele a lépcsőbe és a falba, és egyre több törése és zúzódása keletkezett, miközben folyamatosan gyorsulva gurult lefelé. Szinte már várta, mikor ér le végre a hallba, és terülhet el az enyhet adóan hűvös márványlapokon.

De soha nem ért le a lépcső aljára.

A törött kulcscsonttól már lebénult karja beleakadt a korlátba és a kegyetlen rántás megakasztotta a száguldást.
A könyök és az alkar émelyítő reccsenéssel eltört, a férfi pedig lehetetlen pózban, hanyatt heverve ott maradt a lépcsőn. A lábai a teste alá szorultak, a feje a korlát két oszlopa között kilógott a hall fölé.

Zihálva, fejjel lefelé nézte a világot.

Mozdulni képtelen volt, ha megkísérelte, azonnal heves fájdalom hasított a karjába, vállába, lábába, és a medencéjébe.

A hall, gondolta.

Még sosem látta fejjel lefelé.

Mint amikor a gyerekek széles terpeszben lehajolnak, és a lábuk között hátranézve fordítva vizslatják a világot. Most vele is ez történt.

A fájdalom ködén át is meghallotta a lépcső recsegését. Most nem óvatoskodott a behatoló, de nem is sietett. Komótosan közeledett. Ez egyértelmű volt a súlyosan sérült férfi számára.

Megpróbálta felemelni a fejét, de az álla megszorult a két oszlop között. A zuhanás lendülete átpréselte a résen a koponyáját, de most, hogy visszafelé kellett volna húzni, már nem fért át.

Akkor megjelent fölötte az árny.

Teljesen fekete volt.

Az arca is.

A keze is.

Igazából a következő gondolata az volt, mégiscsak az ÁVH őrnagya tért vissza.

A jelenés megkerülte a testet, és lesétált a hallba. A főorvos most fejjel lefelé látta a közeledő alakot, amely megállt előtte.

Érezte, hogy finoman két kéz fogja meg a fülét és a tarkóját. Alighanem kesztyű volt rajta, a kezelt marhabőr jellegzetes illata érdekes módon még a fájdalom ködén is áthatolt.

A sérült ember agyán átfutott a gondolat, hogy milyen lényegtelen információkat jegyez meg akkor, amikor talán mindjárt meghal.

A fekete alak meglepően gyengéden megemelte a kezében tartott fejet. A főorvos felsóhajtott.

Tehát segíteni akar, gondolta, ki akar innen szabadítani.

De nem ez történt.

A két kéz villámgyorsan balra rántotta és megcsavarta a főorvos fejét, az pedig életében utoljára hallotta a törés jellegzetes hangját.

Fractura, jutott eszébe.

Ez azonban ezúttal az ő nyakcsigolyája volt.

Aztán már nem hallott többé semmit.

2.

2025. ÁPRILIS

– Nem hallok semmit.

– Pedig itt van.

– Hol?!

– A sarokban.

A fekete ruhában gubbasztó összetört asszony ijedten odakapta tágra nyílt szemét, de csak a málladozó tapétát látta és egy régi tonettszéket, amelyre valaki egy szutykos párnát hajított. Fürkésző tekintettel bámulta a falat és közben maga elé motyogott.

– Ott? Ott van? Én nem látok semmit.

– Pedig ott áll. És most rád néz.

A szobában hideg lett.

Mindannyian érezték.

Mintha csak valaki kitárt volna egy ablakot. Csakhogy ez az ablak most a holtak világára nyílt.

A gyászruhás asszony borzongva húzta össze magán a ruhát, és megfordult. Egy ideig a karján felmeredő vékonyka szőrszálakra bámult.

Zolna előredőlt, és rátámaszkodott az asztalra.

Átható tekintettel nézett a vele szemben ülő asszonyra. A nő ösztönösen hátrahőkölt, amikor észrevette, hogy alig harminc centiről bámul rá a halottlátó valószínűtlenül világoskék szeme. Zolna írisze alig volt sötétebb, mint a szeme fehérje, a szembogár azonban egészen sötét és mély volt. A gyászoló asszony úgy érezte, mintha az alvilágba vezető éjfekete kútba bámulna.

Önkéntelenül hátrébb tolta a széket, a kezét az ölébe ejtette.

Zolna felsóhajtott és ismét mereven sarok felé bámult.

A hideg, világos tekintet egy kutyafajtára emlékeztette a fekete ruhás asszonyt, csak nem jutott az eszébe a neve. Pedig jó helyen keresgélt, bár nem tudhatta, hogy a halottlátót az iskolában a szeme miatt huskynak csúfolták az osztálytársai.

De csak egy-két alkalommal.

Aztán történtek dolgok.

És később már senki nem merte így szólítani. Féltek tőle, mint általában az emberek, akik félnek attól, amit nem értenek.

Az asszony egy zsebkendőt vett elő és a szeme sarkához nyomkodta.

– Akkor meghalt.

– Ezt már akkor sejtetted, amikor ide hívtál.

– Én csak… csak reméltem… a rendőrség nem mond semmit.

– Mert nem találták meg. Még nem.

– De meghalt.

– Ezt ők csak akkor mondhatják ki, ha meglesz a test.

A nő felzokogott, a kezébe temette az arcát. Zolna kissé ellazult, hátát a szék támlájának vetette. A kezét az asztalon nyugtatta, és a nőt figyelte. Hozzá volt szokva ezekhez a reakciókhoz.

A halottlátóval szemben ülő asszony nyolcéves kisfia, Norbi, hét nappal korábban tűnt el. Elment az iskolába, és soha többé nem látta senki. Eltűnt, mintha csak a föld nyelte volna el.

És az is nyelte el, gondolta Zolna.

A kezére pillantott, miközben várta, hogy a zokogás csillapodjék.

Ilyenkor nincs mit tennie a klienssel.

Nem veheti mindenkinek a terhét magára. Tudta pontosan, mivel jár az, mert megpróbálta. És akkor kis híján belehalt. Ezért aztán távolságot tartott.

A gyászát mindenkinek magának kell feldolgoznia.

Kinek csoportban, kinek egyedül.

Kinek a családban, kinek vadidegenek között.

És vannak, akik hozzá jönnek el, és ő segít nekik. Segít – de nem veszi át a terhüket. Mert ők a szeánsz végeztével elmennek, ő meg itt marad a vállát nyomó súllyal. Amire aztán a következő ügyfél rápakolja a sajátját, az utána következő pedig ugyancsak. És így tovább. Ő pedig egy idő után összeroppan. Járt már így, nem akarta még egyszer átélni.

Így hát csak ült ott, és várta, hogy végre összeszedje magát az anya.

Eszébe jutott, hogy most akár fel is kelhetne, megkerülhetné az asztalt, magához vonhatná a síró asszonyt, és vigasztalón átölelhetné. Ezt szerette volna tenni. Mindig ezt akarta. De hát…

De hát ez nem az ő dolga volt.

Nem vehette át a súlyt, mert nem ez volt a dolga. Ő csak közvetít a holtak és az élők között.

Közvetít.

Ennyi, nem több.

A gyász terhe amúgy is furcsa dolog: ha átveszi valaki, attól nem lesz kevesebb annak, akitől átvette. A gyász nem a fizika törvényeit követi.

Így aztán csak ült ott, és várt.

Csak a szeme mozgott.

Lassan felmérte a szobát, ahová meghívták. A kopott szőnyeget, a régi bútorokat, az itt-ott felfeslett szegélyű függönyt, amit összehúztak, hogy kint tartsák a csillogó napfényt. A napfény nem illik a rettegéshez – és most már
a gyászhoz sem. Valamiért ezt gondolják az emberek.
Ha gyászolsz, azt csak félhomályban lehet. Vagy teljes sötétségben. Ettől pedig a halál még rémisztőbbé válik.

Ránézett a kisfiúra, akit csak ő érzékelt, és aki még mindig ott álldogált a sarokban. A gyerek kifejezéstelen, sötét tekintettel bámult Zolnára. A halottlátó egy ideig viszonozta a nézést, felmérte a fiúcska sérüléseit… Szerencse, hogy az anyja nem látja a holt lelket, amint ott álldogált.

Aztán komótosan továbbsiklott a tekintete.

A falon polcok sorakoztak, rajtuk sosem olvasott könyvek.

A komódon egy tévékészülék, de még a régi, képcsöves fajta. Megvolt vagy húszéves. Vagy inkább huszonöt.

Minden azt sugallta, jó ideje nincs itt jólét, ami meg valaha volt, az már rég elillant.

Az asztal sarkára tévedt a tekintete, a család bekeretezett fényképére. Az anya pár perccel korábban akasztotta le a falról. A kép mellett egy gyertya pislákolt. A libegő
láng fényében úgy tűnt, mintha mozognának a fotón az alakok.

Négyen voltak rajta.

Az anya, aki most ott zokogott vele szemben, az apa, aki most is a felesége mellett ült, bár arasznyi helyet hagyott maguk között – és a két gyermek. A nagyobbik lány már húszéves is elmúlt. Zolna biztos volt benne, rég önálló életet kezdett, és elköltözött.

A fényképen látható negyedik alak pedig Norbi volt.

Az eltűnt nyolcéves kisfiú, aki hat nappal ezelőtt meghalt, a lelke pedig most ott állt a sarokban, és vádlón nézett Zolnára. Mintha ő tehetett volna arról, ami történt.

A többiek nem látták.

Sem az anya, sem a férje.

Nem volt meg hozzá a képességük.

A férj meg sem szólalt, amióta csak a halottlátó megérkezett. Csak ült ott összeszorított szájjal, és szorosan összefont ujjait bámulta. Meg sem kísérelt segíteni a feleségén, nem ért hozzá, nem vigasztalta, nem vonta magához. Ő is gyászolt, de… valahogy másképpen.

Zolna a körmével az asztalon koppantott egyet, hogy magára vonja a nő figyelmét. Az idő fogyott, és neki még más meghívásai is voltak. A szipogó asszony felnézett.

– Még ott van?

– Igen.

– Mit csinál?

– Csak áll ott.

– Megkérdeznéd, hogy… hogy mi történt vele?

– Nem tudom kérdezni. Ha akar mondani valamit, azt tudom közvetíteni.

– És mond valamit?

Zolna bólintott, és egy percen át a láthatatlan gyerekre bámult. Amikor megszólalt, halkan beszélt, kissé más hangon, mint addig, és nem nézett a szülőkre.

– Az iskola melletti utcában voltam… a kisboltba mentem… csokiért… az a bácsi ott volt…

– Elvitte valakit? – szűrte a foga között a kérdést az apa.

Ezek voltak az első szavai, de Zolna nem zavartatta magát, és folytatta.

– …kint a bolt előtt szólt nekem… mondta, hogy elvisz
a suliba… nagyon esett az eső…

– Beült egy idegen kocsijába?!

– …de nem az iskola felé vitt…

Zolna abbahagyta, és a szülőkre nézett.

– Folytasd! – kérlelte az asszony, és áthajolt az asztalon, hogy megfogja Zolna kezét, de ő feltűnésmentesen hátradőlt.

Nem szerette, ha valaki hozzáér.

– Azt mondja a kisfiad, hogy az az ember vitte el.

– És megölte?

Zolna bólintott.

Az anya megint felzokogott, fejét az asztalon nyugvó karjára hajtotta. Az apa mereven nézte a feleségét, aztán nagyon lassan odafordult Zolnához.

– Hogy történt? – kérdezte halkan.

A halottlátó félrebillentette a fejét, és a lélekre pillantott.

A kisfiú lassan körbefordult, aztán ismét Zolnára bámult.

A halottlátó a sarok melletti tükörben megpillantotta magát.

Negyvenéves, nagyon vékony nőt látott, akinek szikár, inas karja és lába kilógott az ujjatlan vászontunikából. Bőre kreol volt. A szemét vastagon kihúzta fekete tussal, ajkán sötétbordó rúzs fénylett. Széles nyergű orrát kissé bepúderezte, míg fiúsan rövidre vágott, oldalt felnyírt haját feketébe hajló vörösre festette. Kivéve a homlokába hulló hosszú tincset, mert az türkizkék volt. Nem a képessége miatt sminkelt így, hanem azért, mert így érezte jól magát.

– Beszél hozzád? – szólalt meg újra az apa.

Egyébként is mindegy volt, hogyan festi ki magát, vagy hogy egyáltalán használ-e sminket – úgyis mindenki a hihetetlenül világos szemét jegyezte meg. Amikor fel kellett valakinek idéznie, hogy nézett ki, szinte mindig csak erre emlékezett.

A huskyszemekre.

– Üzen.

– Nem beszél?

– A fejemben hallom, amit mond. De nem mozog a szája.

– De mit mond? Elmondja, hogy ki volt az, aki… – a férfi kereste a szavakat, de nem találta. Végül csak becsukta a száját, és könyörgőn nézett Zolnára.

– Magas, kövér ember… kopaszodik… a feje tetején nincs haja… és bajusza van… nem szakálla, csak bajusza… sárgák a fogai… és egy fehér autóba szálltak be…

– De mit csinált vele?!

A halottlátó a kisfiúra pillantott. A nadrágja le volt tépve, a pólója megszaggatva. Alsónemű nem volt rajta.

– Bántotta.

– De… de… úgy?

Zolna felsóhajtott, és ez most többet mondott minden szónál.

A férfi hátradőlt és beletúrt a hajába. A felesége felemelte a fejét, és zavartan a halottlátóra nézett.

– Szenvedett? Ugye nem szenvedett?

Persze hogy szenvedett!, csattant fel magában.

De aztán nem mondta ki.

Micsoda ostoba kérdés!, gondolta Zolna.

Az az állat megerőszakolta és megfojtotta.

Hát persze hogy szenvedett!

Amikor a lélek megfordult a tengelye körül, tisztán látszottak a nyakán a férfiujjak okozta nyomok. A kisfiú nyaka talán előbb eltört, mintsem az oxigénhiány végzett volna vele. Talán…

– Ő már jó helyen van – mondta inkább halkan Zolna. – Már nem éri baj.

– De hová tűnt? Hat napja keresik.

– Azt mondja, erdőben van.

– Melyikben?

– Nem tudja. Egy tó van mellette és egy kisebb fasor. Ami karácsonyfákból áll.

– Karácsonyfákból? – kapta fel a fejét az apa.

– Azt mondja.

– Biztosan fenyőket akart mondani.

– Azt mondom, amit nekem üzen.

Az asszony megint a karjára hajtotta a fejét, a könnyei az asztalra potyogtak. A férje az asztalon heverő fényképre pillantott, és Zolna követte a tekintetét.

A férfi fekete haja őszbe fordult a képen.

Az anya szőke volt, akárcsak a nagylány.

Norbi égővörös.

Zolna egyszerre ráébredt, ez volt az, ami zavarta már egy ideje, csak nem jutott tudatos szintre, hogy mit lát. A lélek felé pillantott. A fiúcska haja vörös volt, akárcsak a családi fényképen.

Az apa megköszörülte a torkát.

– Volna egy… kérdésem.

Zolna a férfi felé fordult, de nem kérdezte meg, miben tud még segíteni a gyászoló családnak.

Nem akarta megkérdezni.

Pontosan tudta, mit akar tudni a férfi. És nem kívánt ebben részt venni. A szeme sarkából látta, hogy a kisfiú megrázza a fejét, majd megfordul, és lassan beleolvad a málló tapéta virágai között a falba.

Nem volt ott többé.

A férfi megköszörülte a torkát.

Zolna ránézett.

– Elfáradtam.

– Csak egy kérdés!

– Már nincs itt.

– Nem hiszem el. Kérdezze meg!

– Már nincs itt. Elment.

– Kérdezze meg, hogy én vagyok-e az apja!

Zolna kifejezéstelen tekintettel nézett a vívódó apára.

Az állta a tekintetét, bár a könnyek már elöntötték a szemét.

– Kérem! – lehelte.

Az asszony lassan felemelte a fejét, és hol a halottlátóra, hol a férjére pillantott.

– Ezt ne most – suttogta. – Már annyiszor megbeszéltük!

– De nem tudtam tőle megkérdezni!

– Higgy nekem, én…

– Már nem tudtam megkérdezni!

Zolna felállt.

– Már nincs velünk.

– Kérem! Válaszoljon!

A léptek balról hangzottak fel.

Erős, döngő, gyorsan közeledő léptek.

És ezt most nem csak a halottlátó hallotta.

Mindannyian felnéztek.

Zolna hátralépett, a házaspár a fal felé kapta a tekintetét.

– Nincs senki a hálóban – mondta ki a feleség a nyilvánvalót, és a férje bólintott.

A léptek a fal túlsó oldaláról egyre közelebb értek.

Aztán – mintha a fal ott sem lett volna – átértek a kopott nappaliba, ahol Zolna az asztal mellett állt. A gyászoló házaspár felpattant, és a fejüket kapkodták, miközben a falig hátráltak.

A léptek ott mentek el mellettük.

De senkit sem láttak.

Nem volt ott senki, csak a lépések.

A lélek egy pillanatra sem lassított, úgy ment el Zolna mellett, hogy éppen csak rápillantott, és megrázta a fejét. Ne mondj semmit!

Három másodperc múlva elmerült a falban.

A lépések távolodtak.

Fél perc múltán teljesen elhaltak.

A halálra vált házaspár Zolnára bámult, aki felemelte a szék karfájáról a táskáját, egy durván szőtt, egyszerű karibi darabot, és biccentett.

– Egyedül is kitalálok.

Azzal elment.

Még a lépcsőházban is a szobán áthaladó férfin járt az agya.

Főleg az élénkvörös hajkoronáján…

3.

Élénkvörös fénnyel felvillant a féklámpa.

A jellegtelen szürke furgon megállt az erdőben. A sofőr elfordította a kulcsot, majd kiszállt a járműből, és kihúzta magát a Ford Transit mellett. Miközben megropogtatta a derekát, abba az irányba kémlelt, amerről érkezett. A keskeny erdei úton a két keréknyomon kívül nem volt semmi érdekes. Jobbra-balra akácok lógatták szomorúan az ágaikat a csapás fölé, a talajon pedig térdmagasságig ért a gaz. Emberi tevékenységnek semmi nyoma sem látszott. Legalábbis frissnek nem.

Csend volt, hiába hallgatózott, nem volt semmiféle zaj a közelben. A távolból odahallatszott ugyan a rákospalotai forgalom zaja, de semmi nem utalt arra, hogy pár száz méteren belül élő ember lenne rajta kívül az erdőben.

Nem sietett, nem volt miért.

Mindent kitervelt, és a kapkodás csak gondot okozhatott. Rászánt öt percet, hogy hallgatózzon, és figyelje az utat, nem érkezik-e mögötte valami jármű. De semmi ilyesmi nem történt.

Amikor megbizonyosodott róla, hogy senki sem követte és biztonságban van, megfordult, és szemügyre vette a kiserdőben álló házikót. Valamikor talán transzformátorállomás lehetett, de már évtizedek óta üresen állt. Az ablaknyílásokat bedeszkázták, a falakon sok helyen egy réges-régi tűz nyoma látszott.

A férfi átvágott a tisztáson, kezében egy hatvancentis feszítővasat lengetett. Megállt a rozoga faajtó előtt, és felkattintotta a homlokára erősített fejlámpát. A tompított fénysugarat a lakatra irányította, és szemügyre vette, mivel is áll szemben. A már rozsdásodó egyszerű függőlakat egy fémláncot fogott össze. Az egész talán három másodpercig állt ellen a feszítővasnak, majd fájdalmas pendüléssel megadta magát, és csörömpölve a földre hullott.

A férfi a pajszert maga elé tartva belépett az épületbe.

A betonozott padlót szemét és döglött poloskák borították. A fal mellett ócska bútordarabok álltak mellmagasságig érő halomban. A fejét és egyúttal a lámpát körbefordítva, semmi feltűnőt nem látott a helyiségben. Elégedetten bólintott, és kilépett az éjszakába.

Amikor a furgonhoz ért, megnyomta a távirányítót, és a zár kattanása után felrántotta az oldalsó ajtót. A pajszert
a raktérbe hajította, és a vállára kanyarított egy hosszú sporttáskát. Visszament az épületbe, és a fal mellett heverő egyik széket a helyiség közepére állította. A táskát ledobta a padlóra, és megint kiment.

Amikor két perccel később visszajött, sokkal nehézkesebben mozgott. Egy összetekert szőnyeget egyensúlyozott a bal vállán, míg jobb kezével a súlyt támasztotta meg.
A helyiségben földre ejtette a csomagot, amiből halk nyögés szakadt fel. A férfi behúzta maga után az ajtót, majd elkezdte kigöngyölni a szőnyeget.

Egy összekötözött férfi került elő a kopott szőnyeg belsejéből. Rémülten meredt fogvatartójára, aki megragadta, és egy határozott mozdulattal álló helyzetbe rántotta. Amikor már úgy érezte, stabilan áll a lábán, elengedte.

– Meg ne mozdulj, mert pofára esel. Maradj itt!

Az illető a harmincas évei közepén járó, alacsony, vézna emberke volt. A feje tetején erősen kopaszodott, de ezt mindenféle körmönfont fésülködési módszerek alkalmazásával próbálta elfedni – csekély sikerrel. Farmert, inget és pulóvert viselt, a lábán egyszerű barna sportcipő. Az a típusú férfi volt, akire a rokonain kívül senki sem emlékszik, még ha többször látta is. A tipikus kisember, aki a testbeszédével folyamatosan elnézést kér azért, hogy egyáltalán él.

Tágra nyílt szemmel bámulta a nála jóval magasabb és izmosabb támadóját, aki talpra állította. Esze ágában sem volt ellenszegülni a parancsnak, már csak azért sem, mert maga is érezte, mennyire bizonytalan lábakon áll, és milyen apró mozdulat választja el attól, hogy valóban orra essen. Háta mögött megkötözött kezével esélye sem lett volna tompítani az esést, így hát vigyázzba merevedve állt.

A magas férfi beletúrt a sporttáskába, és vastag gyorskötözőket vett elő. Mellbe lökte a foglyot, aki lehuppant a mögötte álló székre. A lábát a szék lábához, a karját pedig
a támla mögött annak léceihez erősítette a gyorskötözőkkel. Amikor végzett, terpeszben megállt a figura előtt és elégedetten szemlélte az eredményt. Aztán előrehajolt, és letépte a pulóveres pasas szája elé kötött kendőt. A másik azonnal levegő után kezdett kapkodni – már jó ideje be volt kötve a szája, az orra pedig az idegességtől dugulni kezdett.

A fogvatartó hátralépett. A fény a homlokáról esett a fogolyra és elvakította, saját arca pedig árnyékban maradt.

– Mit akar tőlem? – nyögte ki végül rekedt hangon a vézna kis fickó.

– Majd megtudod.

– Szerintem ez valami tévedés lesz.

– Nem. Ez nem tévedés.

A kis fickó lázasan kutatott az agyában, mit is követhetett el.

Nem lopott meg senkit, nem dugta meg más feleségét, fizette a számláit, és még csak parkolási büntetést sem kapott soha. Tisztelte a törvényt, vagy ha pontosabban fogalmazunk, inkább félte. Félt a büntetéstől, ezért kerülte a kihágásokat. Egyedül élt egy garzonban, se kutyája, se macskája. Néha meglátogatta özvegy apját vidéken, de ezen kívül ki sem tette a lábát a XIV. kerületből. Ott élt és ott is dolgozott egy kis könyvelőirodában, volt harminc-negyven cége, amelyekkel napi nyolc órában elbíbelődött, és… ennyi. Ez volt az élete.

A teljes élete…

Csak nem valamelyik cég könyveiben rontottam el valamit?, a félelem jeges ujjakkal szorította össze a gyomrát. Egyedül ezt találta valamennyire is hihető forgatókönyvnek arra, hogy elrabolták, és most itt ül egy mocskos helyiségben megkötözve. Aztán eszébe jutott, hogy egyik cége sem akkora, hogy egy hiba miatt életszerű legyen elrabolni
a könyvelőt.

– Nézze, nem tudom, miért engem akart, de…

A szó benne szakadt. A támadó elé lépett, és benyúlt a pulóvere alá. Amikor kihúzta a kezét, egy vékony tárcát tartott a kezében, amit az ing zsebéből halászott elő.

– Ez a tiéd?

– Ühüm.

Kinyitotta a tárcát, beletúrt, majd egy személyi igazolványt emelt ki belőle. A fejlámpa fényében alaposan megvizsgálta, aztán elégedetten bólintott, és a másik orra elé tolta a műanyag kártyát.

– Ez te vagy?

– Ühüm.

– Helyes.

Leereszkedő mozdulattal megveregette a megkötözött ember arcát.

– Mondtam én, hogy nincs itt semmi tévedés.

– Nézze, uram, ha elrontottam a könyvelést, akkor megoldom. Mindenre van megoldás. Az még nem a világ vége, ha egy-két szám…

– Nem erről van szó.

– Én egy senki vagyok – mondta rémülten a könyvelő.

– És nekem mégis te kellesz.

A férfi megfordult, és ismét a táskához sétált, kicsit kotorászott benne, majd megfordult. Valami villant a kezében.

– Jézusom! – sikoltott fel a megkötözött alak.

– Kuss! – mondta higgadtan a másik. – Tudod, mi ez?

– Egy kard… – motyogta a fogoly.

– Pontosabban egy katana. Egy japán kard.

– Mit akar…

– Csukd be a szemed!

– Kérem, ne…

– Azt mondtam, csukd be!

A könyvelő remegve engedelmeskedett, bár a pillái résén keresztül próbált kifelé sandítani. A vér is megfagyott az ereiben attól, amit látott.

A fogvatartója terpeszben állt előtte, és a kardot két marokra fogta. Lassan ívet írt le a feje fölött tartott penge, mígnem annak éle a könyvelő homlokához ért. A kis ember felüvöltött félelmében, és maga alá vizelt.

– Csend legyen már! – morogta a másik. – Mindjárt vége.

Megismételte a lassított mozdulatsort. Kiindulóhelyzetben a penge a háta mögött lefelé mutatott, majd a feje felett átemelte, és rézsút a fogoly homlokához vitte.

Aztán még egyszer.

Miután harmadjára is végigpróbálta a mozdulatsort, erősen összpontosított, és beszívta a levegőt.

Ebben a pillanatban a fogoly kinyitotta a szemét, és sikítani kezdett.

A penge suhogva szelte át a levegőt, és belevágott a koponyába.

A katana éle a homlok és a haj találkozásánál érte először a bőrt, majd mélyre hatolva arasznyi vágást ejtett a fejen, mélyen megsértve az agyállományt. Ahogy a gyilkos visszarántotta a pengét, a vér és az agyvelő a könyvelő arcára csorgott.

A sikoltás megszűnt, csak valami halk nyöszörgés maradt utána.

A férfi hátralépett, és a fejlámpa fényében szemügyre vette az eredményt. A hatalmas vágásból bőven folyt a vér, a halott lába pedig még rángatózott. A nadrágján jókora vizeletfolt éktelenkedett. Nem csúszott le a székről, a gyorskötözők megtartották a helyén.

A gyilkos félrebillentett fejjel, centiről centire áttanulmányozta a végeredményt, majd elégedetten bólintott.

– Tökéletes.

Aztán odahajolt a holttesthez, és két ujjal megfogta a szemgolyót.

– Illetve majdnem tökéletes…

4.

Nem volt tökéletes állapotban.

Lendvai Kornél úgy kelt fel, mint aki egész éjszaka ivott. Pedig egy korty sem csúszott le a torkán már hetek óta. Nem volt antialkoholista ugyan, csak mostanában valahogy nem kívánta az italt. És mégis gyűrötten ébredt, pont úgy, ahogy az alatta lévő lepedő kinézett.

Balra pillantott, és a redőny keskeny résein beszűrődő fényben végigfuttatta a tekintetét a meztelen női hát ívén, fel, egészen a tarkójáig. Nem látta az arcát, mert a másik oldalára fordulva aludt, miközben egy kispárnát ölelt magához. A férfi elmosolyodott. Mindig így alszik, gondolta. Párnákkal körberakva, felpolcolva, várat építve maga köré. Már megszokta, és bár eleinte furcsa volt számára, mostanra megértette, ezzel nem őt tartja távol. Egyszerűen neki így kényelmes.

Kikászálódott az ágyból és a telefonjára pillantott. Ez ébresztette alig három órával az után, hogy egyáltalán ágyba került. Bár le volt némítva, de már egy ideje heves rezgésben volt a készülék, és éppen az asztalka szélénél járt. Még éppen el tudta kapni, mielőtt leesett volna. A kijelzőn Gájer neve virított.

– Igen, főnök! – kapta fel fojtott hangon a készüléket az őrnagy, és kisompolygott a hálószobából.

– Kapásunk van a város szélén, Kornél. Ki tudsz menni helyettem?

– Most adtam le az éjjeli az ügyeletet – súgta dühösen
a férfi, miközben halkan becsukta a háló ajtaját.

– Nem értem, mit mondasz, miért suttogsz?

– Nem voltam egyedül.

– De már igen?

– Már igen. És azt mondtam, hogy nemrég adtam le az éjjeli ügyeletemet.

– Tudom, hogy az én köröm lenne, én vagyok a vezető ügyeletes – jött a sóhaj a másik oldalról –, de a nagyfőnök berendelt.

– Most? Mit akar? – Lendvai meglepetten nézett az órára. Hét harmincat mutatott. Nem szokott a főkapitány ilyenkor berendelni senkit. Ilyentájt még békésen kávézik, és éppen átnézi a híreket.

– Nem tudom. Vagy kirúg, vagy előléptet.

– Nem marháskodj már, Tibor!

– Ha az előbbi, az neked csak jó, nem gondolod?

– Nem jellemző, hogy a helyettesből csinálnak egyes számút – értette meg a célzást az őrnagy. – Ezt pont olyan jól tudod, mint én.

– Mindegy… szóval? Át tudod venni?

– Persze – sóhajtott fel Lendvai. – Hova menjek?

Az alezredes lediktálta a címet. Az őrnagy gyanakodva meredt a cetlire.

– Ez meg mi a fene?

– Patakpart. Illetve a közelében egy csalitos.

– Csalitos? Mióta ismersz te ilyen szavakat?

– Egy holttestet találtak.

– A miénk lesz?

– Igen. Ahogy hallottam az elsődleges infókat, ilyen formában elég nehéz lenne saját kezűleg megoldani az öngyilkosságot.

– Kint van a hulla a szabadban?

– Most úgy csodálkozol, mintha még soha nem láttál volna ilyet. A forró nyomos csapat már kiment, a technika szintén.

– Orvos?

– A helyszínen. A kerületiek gyorsan mozdultak. Csak menj ki, hogy érezzék a törődést, és tájékozódj. Ha belefér a napi melójukba, akkor rendelj ki két-három srácot az osztályról.

– Ki a főnök a helyszínen?

– Egyelőre a forró nyomos csoport vezetője. Azt az utasítást kapta, hogy várjon meg. De ha tájékozódtál, és úgy ítéled meg, átveheted tőle a helyszínt.

– Nem ragaszkodom hozzá. Enélkül is a nyakunkig ér a meló. Sajtós lesz a dolog?

– Sanszos. De majd te elmondod. Az elsődleges adatok szerint mindenesetre érdekes. Na, indulj! Én meg megyek a szőnyeg szélére.

A vonal megszakadt.

Lendvai az asztalra dobta a telefont, és az egy hálószobás lakás fürdőjébe sietett. A zuhany alatt megmosta a fogát és megborotválkozott, aztán elzárta a forró vizet, és egy ideig a hideg sugárral verette a hátát és a karját, hogy felébredjen. A hőmérséklet váltogatásának jótékony hatása hamar jelentkezett, a bőre kipirult, a keringése felélénkült.

Meztelenül átment a hálóba, és lábujjhegyen a gardróbszekrényhez lopódzott. A nő még mindig aludt, csak most a másik oldalára fordulva, így Kornél megint csak a hátát látta. Összekapkodta a ruháit, majd kiment öltözni a nappaliba, ahol magára rángatta a borús, esőre hajló áprilisi reggelhez megfelelőnek ítélt ruházatot: vastag talpú bakancsot, farmert, inget és zakót. A kocsiban volt egy gumicsizmája, egy vízálló vadászkabátja és egy kalapja – éppen az ilyen esetekre, amikor a bozótosban kellett valami feladatot végrehajtani. Az emberölési ügyekben dolgozó zsaruk mindig tartanak ilyesmit a kocsiban. Elég volt egyszer tönkretenni egy új bőrcipőt vagy elszakítani egy kabátot és már pakolta is be a kezdő nyomozó a játszós cuccokat a kocsiba.

Lendvai nagyjából tíz perccel a telefonhívás után felhajtotta a kapszulás kávéfőző által kiköhögött dupla presszót, majd felkapta a kulcscsomóját.

Visszament a hálóba, és gyors csókot lehelt a nő fenekére.

– Mész? – mormogta a félálomban.

– Berendeltek. A kulcsod megvan?

– Aha. De ráérek.

Lendvai megint adott egy csókot, aztán kiment, és becsukta a háló ajtaját. Gyorsan végigtapogatta a zsebeit. Napszemüveg, igazolvány a jelvénnyel, tárca, kocsikulcs, telefon. Minden megvolt.

Kisurrant a lakásból, és egy perccel később már ki is lépett a Szent István parkba. Szemközt, a Duna felett még enyhe pára szállongott, pedig már majdnem nyolcra járt az idő.

A nyomozó tizenkét éves fekete Škoda Octaviája a szomszédos mellékutcában parkolt. A főkapitányság életvédelmi osztálya osztályvezető-helyettesének nem járt szolgálati autó, így a sajátját volt kénytelen használni. Persze bemehetett volna a Teve utcai központba, hogy felvegyen egy kocsit, de az legalább félórás csúszást jelentett volna. Így aztán első a meló! felkiáltással amellett döntött, hogy az állam érdekében ma is inkább a saját benzinjét fogyasztja. Megint…

A sarkon befordulva rezignáltan konstatálta, hogy egy nő áll a kocsija mellett. Már a testtartásából sejtette, hogy mi történik a túloldalon. Ahogy megkerülte a kocsi elejét, felhúzta az orrát, és hatalmasat tüsszentett. A kocsi első kerekénél felemelt hátsó lábbal álldogáló csivava éles vakkantással hátraugrott. A pórázt lazán tartó nő szemrehányó pillantást vetett Lendvaira.

– Most ezt miért kellett?

– Már többször szóltam, hölgyem – mondta a férfi, miközben kinyitotta az ajtót. – Majdnem minden reggel a felnimre vizel a kutyája.

– De hát neki itt könnyebb. Igazán megérthetné!

– Nekem meg könnyebb lenne a maga lábtörlőjén. Maga megértené?

– Bunkó!

– Egyezzünk ki döntetlenben!

Lendvai bevágta az ajtót, indított és alászedte a kormányt. A nő ijedten felkapta a kutyát, és fellépett a járdára. Lendvai derűsen intett neki, aztán besorolt Pozsonyi út forgalmába.

Úgy vélte, a kora délelőtti csúcs miatt valószínűleg fél órába is beletelik majd, mire kijut a XV. kerület északi csücskében található bűnügyi helyszínre. Bár, ahogy belegondolt, Budapesten aligha lehetett már olyan napszakot találni, amikor nem volt csúcsforgalom. Mérsékelten pazar ötlet volt a bringások miatt lezárni a főbb utak szélső sávjait, ettől Budapestből még nem lett Amszterdam. A magyarból nem lesz mindenhova biciklivel igyekvő holland átlagpolgár. Előrepillantott, aztán a jobb oldali tükörbe, ahogy a leszűkített Róbert Károly körúton araszolt a dugóban. Csak ételfutárokat látott a kerékpársávban, azok viszont mindenféle szabályra fittyet hányva szlalomoztak a kocsik és a forgalomterelő oszlopok között. Arra gondolt, ezek miatt aztán tényleg megérte agyonvágni a teljes belváros közlekedését.

Az órájára pillantott, majd megtapogatta az oldalára csatolt cseh gyártmányú CZ pisztolyt, meg a mellé akasztott tartalék tárat.

Felvette a telefont, és kikereste az egyik kollégája számát. A hívás kicsörgött, majd a kihangosítón felharsant az ismerős női hang.

– Reggelt, Kornél!

– Neked is, Zsófi. Hányan vagytok bent?

– Várj csak! – Kis csend után a nő folytatta. – Vince, Pali, Tamás biztosan, őket már láttam. Meg Nórát is.

– Oké, akkor szerezzetek egy kocsit, és Tamással meg Vincével hárman gyertek ki Palotára.

– Mi van ott?

– Egy hulla. A teljes cuccot hozzátok.

– Hogy halt meg?

– A főnök hívott, de nagyon titokzatos volt.

– Mi a cím?

– A Felsőkert utcába gyertek.

– És ott?

– Az kicsivel a semmi széle után van. Szerintem fel fognak tűnni a kék villogók.

– Ja, igaz.

– Mikor tudtok elindulni?

– Vince itt áll mellettem, Tamás meg most jött be egy kávéval.

– Akkor kábé azonnal.

– És a kávé? – hallotta a távolból Tamás hangját.

– Forrázd le vele a manduládat, legalább csöndben leszel, aztán indulás!

– Akkor azonnal – vette vissza a szót Zsófi. – A közelből majd hívlak.

Lendvai kinyomta a hívást, és ráfordult az M3-as autópálya kivezetőjére. A kijelzőre nézett, majd elkáromkodta magát. A tank szinte porzott. A visszajelző lámpa hónapok óta nem működött, ő meg halogatta a javítást, így aztán mindig váratlanul érte, amikor kifogyóban volt a benzinje, mert bár a mutató jelezte e bajt, a kis sárga lámpa nem nyomatékosította a jelzést. Kiállt az első OMV kútnál, szerencsére akadt szabad oszlop. Öt perc múlva végzett, és már tette is ki az indexet, hogy visszasoroljon a forgalomba.

A Felsőkert utca a kerület egyik kieső, elhanyagolt területe volt. Balra szántóföld, kissé távolabb a filmstúdiók, míg jobbra magas gaz és csenevész bokrok meg akácfák az út túloldalán. Sok helyen látszottak a hajléktalanok nyomai. Szemét, borosüvegek, eldobált papírok, ételmaradék, matracok, az ágakra aggatott ponyvákból barkácsolt hevenyészett sátrak. Ha a polgármester körbe akart volna vinni egy külföldi delegációt, teljesen biztos, hogy ezt a környéket messze elkerülte volna.

Lendvai látta, hogy a jobbra lévő földúton keresztben fehér-kék szalagot húztak ki, mellette pedig egy őrmester toporgott kék egyenruhájában, amelyre sárga-vörös mellényt húzott. A Škoda láttán közelebb jött, majd amikor meglátta a rendőrigazolványt, csak biccentett, és feljebb emelte a szalagot. A kocsi átgurult alatta, aztán Lendvai leparkolt az út szélén, a már ott várakozó rendőrségi járművek mögött.

Odaballagott a strázsához, és bemutatkozott, aztán a bozótos felé intett az állával.

– Arra vannak?

– Igen. Nagyjából hatvan-hetven méter.

Lendvai elolvasta a rendőr névtábláját, aztán rákacsintott.

– Gábor, biztos kell az rágógumi?

– Hogyan?

– Alighanem sajtós lesz az ügy – unottan megvonta a vállát. – Kamerák. Este a híradóban meg a főkapitány meglátja, hogy te itt vígan forgattad a szádban az Orbitot. Berág, berendeli a kapitányodat. Az berendeli az osztályvezetődet. Az berendel téged… kinek kell ez a hajcihő?

Az őrmester félszegen bólintott, és a fűbe köpte a rágót.

– Kösz a jelzést.

– Nincs mit. Legalább mi, talpasok figyeljünk egymásra.

– Értem.

– Hamarosan jönnek az embereim, hárman lesznek.
De akárki érkezik, szólj rádión a helyszínelőknek, rendben?

– Rendben.

– Fontos. Senki sem jöhet úgy oda, hogy nem szóltál előtte.

– Úgy lesz.

Lendvai bólintott, aztán a csomagtartóhoz ballagott, és kivette a gumicsizmát. A csomagtartó szélén egyensúlyozva felkínlódta a nehéz csizmákat a lábára, majd kicsit toporgott, hogy a lába kényelmesen elhelyezkedjen benne. A nedves földön megjelenő cipőnyomokban egy durva háromszög látszott. Még maga égette bele a talpba egy öngyújtón felmelegített szöggel, hogy azonnal felismerje, melyik nyomokat hagyta ő. Elvileg persze cipővédőt kell majd vennie a lábbelijére, de hát erre nem mindig volt mód.

Amikor végzett, nekivágott a bozótosnak. Egy percen át kerülgette a bokrokat a két kihúzott kordonszalag között, amivel az elsőként kiérkezők kijelölték a mozgási irányt, nehogy hasznos nyomokat tapossanak el a helyszíni szemlére érkezők.

Alig egy perccel később megérkezett a helyszínre – legalábbis arra gondolt, ez már az lehet. Egy tisztás szélén állt meg néhány halkan társalgó egyenruhás járőr és a már beöltözött helyszínelők mellett. Az orvos egy fának dőlve figyelte, ahogy az őrnagy odalép hozzá.

– Szervusz, Döme!

– Kornél.

– Hol vannak a forró nyomosok?

– Azt mondták nekik, hogy meg kell várniuk téged. Addig elugrottak a benzinkútra.

– Minek?!

– Nem mondták.

– Ez komoly?

– Én mondtam nekik, hogy zabos leszel.

– Az is vagyok – szűrte a foga között Lendvai. – Amíg rám várnak a helyszíni szemle elkezdésével, pont elkezdhették volna az adatgyűjtést.

Az orvos hunyorított egyet.

– Az nem lehet, hogy pont azt csinálják a benzinkúton?

– Mit? Az adatgyűjtést?

– Az a legközelebbi objektum. Már ha nem számítjuk a stúdiókat. Nézz körül! Itt ugyan kit lehetett volna kikérdezni?

Az őrnagy magában megállapította, hogy a bozótos területen, mindössze pár méterre a Csömöri-patak alig látható medrétől, valóban nem lehetett egyszerű élő embert találni.

– Kutyasétáltatókat és hajléktalanokat – vélte. – Legfeljebb ők járnak erre. Az első kategória azonban csak perceket tölt itt, és ki tudja, hová megy haza, a másik csapat meg azonnal menekül, ha rendőrt lát.

– Pont ezt mondták a forró nyomos nyomozók is.

Lendvai felsóhajtott, aztán maga elé mutatott.

– Ez te állíttattad fel?

Mindketten a tisztás közepére néztek, mintegy öt-hat méterre tőlük egy nagyjából két és fél méter magas, fehér színű helyszínelősátor állt.

– Nem. Én csak annyit jeleztem a technikus srácoknak, alighanem eső lesz. Erre gyorsan felhúzták a hulla felett.

Lendvai bólintott, aztán összecsapta a kezét.

– Mi tudunk, Döme? Idegenkezűség?

– Egyértelműen. De nemcsak a holttest elrendezése miatt gondolom, hanem a sérülések mérete és iránya miatt is.

– A holttest elrendezése?

– Egy széken ül.

– Nézzük meg! – javasolta Lendvai, és a dokival az oldalán elindult a sátor felé. Amikor bedugta a fejét, kis híján eltátotta a száját.

– A szalagokon belül maradj – szólalt meg mellette Kásás doki. – Ott már átnézték a helyszínelők, hogy legalább körbejárhassuk. De nem találtak semmit.

– Fura, hogy belekezdtetek.

– Az eső mindjárt elered, és a nyomoknak annyi. Nem várhattunk.

– Jogos. Szóval kijelöltétek a mozgási irányt, felhúztátok a sátrat, és a fiúk elmentek adatot gyűjteni a benzinkútra. Ennyi történt?

Az orvos lapos pillantást vetett az őrnagyra.

– Biztos én vagyok az, akinek jelentenie kell, Kornél?

Az őrnagy egy pillanatra megütközve nézett a dokira, aztán bocsánatkérőn feltette a kezét.

– Igazad van, Döme. Bocs. Csak érdeklődtem attól, aki legalább itt van.

– És mi már bő egy órája itt vagyunk… Egyébként azt hittem, Gájer maga jön.

– Úgy volt, de máshogy alakult. Azt mondta, nem tud kijönni, mert berendelte a nagyfőnök.

– Pedig mondtam neki, jobb lenne, ha idejönne. Ez nagyot fog szólni.

– Csak ha nyilvánosságot kap.

– Nem kap nyilvánosságot? Hírzárlat van?

– Mint mindig. – Kornél felsóhajtott, és a dokira pillantott. – Ki ez?

A hátuk mögött valaki elrántotta a sátor bejáratát takaró ponyvát, és belépett.

– Helló, főnök! – intett oda Füredi Miklós százados, a forró nyomos csapat vezetője.

Lendvai megfordult.

– Ízlett a hot dog, Miki?

– Nem ettünk a benzinkúton, ha erre célzol.

– Elhagytátok a helyszínt.

– A járőrök őrzik, a technikusok és a doki is itt volt.
Mi baj lehetett volna? Amíg rád vártunk, kitöltöttük az időt. Egyébként feleslegesen. A kúton senki nem látott semmit.
A kamerafelvételeket kiírják az elmúlt egy hétre visszamenőleg, de előbb kérnek egy hivatalos megkeresést.

Lendvai beharapta az ajkát. Némi vacillálás után úgy döntött, nincs most helye a vitának. Visszafordult a sátor közepén álló letakart torzó felé.

– Szóval ki ez?

– Kiss Károly a neve.

– És az ki?

– Még nem tudunk róla szinte semmit. A tárcája mellette hevert a fűben – mondta Füredi, és érezhető volt a hangján a megkönnyebbülés. – Az iratai szerint Kiss Károlynak hívták. A kerületi nyomozók és az egyik forró nyomos srácom már elindultak a lakására. Hátha van ott valami hozzátartozója.

– Nem egyértelmű az azonosítás?

– Az ő fotója van a személyi igazolványában, szóval ezzel aligha lehet gond. De attól még kikérdezik, ha találnak ott valakit. Meg a lakást is át kell nézni.

Füredi odamutatta a zárt bűnjeltasakot, amiben a személyi igazolvány lapult. Lendvai a telefonjával lefényképezte a zacskón át.

– A többiek?

– Egy nyomozó visszajött velem, egy másik a filmstúdióban kérdezi ki a biztonsági szolgálatot, egy meg, ugye, a kerületiekkel elment a pasas lakására.

– Tudunk már róla valamit a nevén kívül?

– Úgy néz ki, egy senki. Valami irodában dolgozott Zuglóban, és ott is lakott. A kapitányságon gyorsan ránéztek a nyilvántartásra, meg a közösségi profiljára. A lehető legérdektelenebb figura.

– Adósság, haragosok, féltékenység, rablás?

– Megvan a tárca, megvan a pénze. Harmincezer forint. Nem valószínű a rablás. Meg az egyéb körülmények is ellene szólnak. Inkább tűnik bosszúnak. Vagy legalábbis személyes ügynek.

Lendvai hátrapillantott a válla felett.

– Ezek szerint te már láttad?

– Nem szép látvány.

– Hadd nézzem!

Mindannyian gumikesztyűt húztak, majd Füredi a rendőrorvos segítségével leemelte a ponyvát a holttestről.

A hullát egy közönséges tonettszékhez kötözték. A bokájánál, a térdhajlatában, a csuklóján és a könyökhajlatában fekete műanyag gyorskötözővel a székhez szíjazták. A feje hátrahanyatlott, de így is látható volt a borzalmas sérülés. Lendvai szeme elkerekedett.

– Mi az úristen…

Az orvos előrelépett, és egy zseblámpával a fejre világított.

– Ahogy elnézem, egyetlen csapás volt. Szemből, a fejére.

– A szemgolyó a látóidegen lóg az arca előtt.

– Azt utóbb emelték ki – mondta szárazon az orvos.

– Hogy micsoda? – kerekedett el az őrnagy szeme.

– Bár még csak felületesen tudtam megvizsgálni, leginkább csak azért, hogy a halál beálltát megállapítsam, meg nektek tudjak mondani valamit, ahhoz azért nem kell egyetem, hogy lássuk, ennek a pasasnak kettéhasították a fejét. Nyilván ebbe halt bele. Csodálkoznék, ha a boncoláson más derülne ki.

– De nem tudod kizárni, igaz? – kérdezte Füredi.

Válaszul Lendvai a halott ember nadrágjára mutatott.

– Bevizelt, és a szagból ítélve lesz ott más is. Nagyon félt. Pontosan tudta, hogy mi történik vele. Nem hiszem, hogy egy infarktus végzett volna vele, vagy valami mérgezés. Ez a faszi pontosan tudta, mi fog történni. És maga alá piszkított.

– És a szemét…

– Ahogy mondtam, azt post mortem emelték ki az üregből.

– De hát miért? – suttogta Lendvai.

– Ezt neked kell kiderítened.

– És ha már kiemelték, miért hagyták ott lógni? – gondolkodott hangosan Füredi. – Miért nem tépte le? Akár el is vihette volna.

Dr. Kásás Demeter széttárta a karját.

– Ezt is nektek kell kiderítenetek.

Lendvai közelebb hajolt.

– Mi okozhatta ezt a sérülést? A homlokot harántirányban kettévágta, láthatóan az agyállományba is behatolt az eszköz.

– És szinte azonnali halált okozott – bólintott az orvos.

– Milyen eszközt keressünk?

– Valami hosszú és éles pengét.

– Machete, kard, ilyesmi?

– Nagyjából ezek jöhetnek szóba.

– Jobb- vagy balkezes volt? – kérdezte némi csend után Füredi százados.

Az orvos vállat vont.

– Elég mély a sérülés. Nagy erő kellett hozzá, hogy átvágja a homlokcsontot és a koponyatetőt.

– Hogy jön ez ide?

– Úgy – szólt közbe Lendvai –, hogy nagy erőt akkor tudsz kifejteni, ha két kézre fogod a kardot.

– Vagy machetét.

– Vagy machetét. Igen. És akkor akár jobbról balra lefelé, akár balról jobbra lefelé rá tudod mérni a csapást.

– Szóval nem tudjuk, bal- vagy jobbkezes-e.

– Pusztán ebből nem.

– A halál időpontja?

– Tudod, mit szoktam erre mondani…

– Tudom. Majd a boncolás után többet tudsz. De valamit azért mondhatnál.

– Nos… a látható jelek alapján most azt mondanám… még éjfél előtt halhatott meg. De még egyszer: pontosabbat a boncolás után.

Lendvai felsóhajtott, aztán megfordult és kisétált a sátorból. A tisztás szélén bevárta a forró nyomos csapat vezetőjét és az orvost.

– Rendben – fordult feléjük. – Azt akarom, hogy végezzétek el a helyszíni szemlét és a halottszemlét is. Döme, ha itt végeztek a holttesttel, szeretném, ha bevitetnéd, és azonnal megcsinálnád a boncolást. Miki, vond be a kerületieket, és háromszáz méteres körzetben fésüljétek át a bozótost.
A patak túloldalán is. Részletes jelentést kérek, akár menet közben is, ha felvetődik valami. A nyomozód jelentsen, hogy mit találtak az áldozat lakásában. A másik embered járja be a környéket, hátha mégis talál valakit, aki láthatott valami érdekeset. Te és a harmadik nyomozód végezzétek el a szemlét. És igyekezzetek, mert lóg az eső lába!

– A sátrat pont ezért állíttattam fel – mondta gúnyosan Füredi.

Az orvos egy lapos pillantást vetett a századosra.

Pontosan tudta, hogy a két tiszt nem a legjobb viszonyban van egymással. A pletyka szerint Füredi akart osztályvezető-helyettes lenni, de Gájer Lendvait választotta. Már ha igaz a pletyka, ugye. Mert egy rendőrségi épületben jóval több pletyka kering, mint egy nővérszállón – és ott sincs kevés… Lendvai mély levegőt vett.

– De a bozótos felett nincs sátor, ha jól látom. És ott is lehetnek nyomok.

– Nem hiszem, hogy lesznek – mondta szárazon Füredi.

– Mert?

– Mert nem itt ölték meg.

– Döme? – nézett az őrnagy az orvosra.

– Nos… nincs vér a holttest közelében, meg alatta. Szerintem is máshol végezhettek vele.

– Ez legalább egy következtetés. De nem változtat azon, hogy át kell fésülni a környéket. A gyilkos érkezett valamilyen útvonalon, és távozott is. Bármit elejthetett, bármilyen nyomot hagyhatott maga után. Érthető vagyok?

– Érthető – bólintott rá a százados. – De mire ideérnek a kerületiek további erői…

– Kezdjétek el most! – Lendvai a kordonszalagok között lépkedő három emberére mutatott. – Itt hagyom neked Vincét és Tamást. Az utat őrizze egy járőr, a másik négy, akik ott cseverésznek, pont be tud szállni a kutatásba.
A többi meg majd érkezik.

Füredi kifogyott az ellenérvekből és csak bólintott.

– Én visszamegyek a főkapitányságra, Zsófi velem jön,
a két srác marad a kocsijukkal. Folyamatosan jelentést kérek, Miki!

– Rendben.

Lendvai elindult a saját három nyomozója felé.

– Sziasztok! Ti ketten jelentkeztek Füredinél.

– Jaj… – nyögte Aradi Vince főhadnagy. – Ne már, főnök…

– Nem kérés volt. Át kell fésülni a környéket, mielőtt még elered az eső.

– Értettük – bólintott a másik főhadnagy, Kun Tamás is.

– Tomi – halkította le a hangját az őrnagy. – És figyeljetek rá, már ha érted, mire gondolok…

– Füredi?

– Jobb, ha tudjuk, mit csinál.

– Nem úgy ismerem, mint aki el fogja szúrni.

– Nem is szakmailag vannak fenntartásaim.

– Én értem – szólt közbe halkan Vince.

– Csak nekem jelenthet. Vagy Gájernek. Ha meghalljátok, hogy mással beszél az ügyről, azonnal hívjatok!

– És én? – kérdezte Sitkei százados, miután a két főhadnagy lógó orral távozott.

– Te velem jössz, Zsófi. Visszamegyünk a Halálcsillagra.

– Feladat?

– Leülsz a laptopoddal. Mindjárt átküldöm neked az áldozat igazolványképét, azzal el tudsz indulni. Minden kell róla, amit csak ki tudsz deríteni a közösségi médiában, nyilvántartásokban, telefontársaságoknál, bankoknál, közlekedési vállalatnál. Hol dolgozott, mi volt a szexuális irányultsága, milyen baráti és rokoni köre van. Volt-e kocsija, fegyvertartási engedélye és így tovább.

Kifelé menet az őrnagy odaintett a járőrnek, aki a kordont őrizte. Az őrmester válaszul csak az állával az út túloldala felé intett. Egy fehér kombi Škoda parkolt szabálytalanul az út mellett, és éppen egy tévéstáb kászálódott ki belőle.

– Nem mehetnek be – lépett oda az őrmesterhez Lendvai.

– Értettem. És még egyszer kösz a tippet. A rágóról.

– Nincs mit – vigyorgott az őrnagy, aztán a távirányítóval kinyitotta a kocsit, és Zsófira nézett. – Ülj be, én még elintézek egy hívást.

Megvárta, amíg a nő becsapja az ajtót, aztán a listából kikereste Gájer alezredes nevét. Amikor az felvette, megkönnyebbülten beleszólt:

– Akkor ezek szerint nem rúgtak ki.

– Nem sok híja volt – mondta fáradtan Gájer. – Egyre huzatosabbak ezek a vezetői irodák. Könnyen kivisz a szél, ha nem vigyázol.

– Hát akkor vigyázz! – aztán megköszörülte a torkát. – Nos… ez elég érdekes lesz itt, főnök…

Mialatt beszélt, Zsófi a műszerfalra dobott egy vastag borítékot.

5.

A vastag borítékot a táskájába tette.

– Valami másban segíthetek? – kérdezte a banki ügyintéző.

– Nem. Ennyi volt – Zolna futólag rámosolygott a nőre.

Kisétált a Thököly úti OTP-fiókból, és jobbra fordult.
A kocsiját a Hermina úton hagyta, éppen a Lipták-villa előtt talált parkolóhelyet. Ahogy befordult a sarkon, azonnal meglátta.

A halott férfi Zolna méregzöld Mazdája mellett állt.

Őt nézte.

A halottlátó megtorpant.

Már napok óta látta a férfit. Nem hagyta nyugton.
Ha benyitott a fürdőszobába, ott állt. Amikor leült tévézni, a fal mellett kucorgott. Ha főzni akart, a hűtő mellett volt a már-már megszokott helye. És most megint itt volt. Ma péntek volt, hétfőn tűnt fel, és azóta csak egyetlen mondatot ismételgetett.

– Hat fehér liliom.

A szavak ott visszhangzottak a nő koponyájában.

Egyelőre nem tudta ugyan megfejteni, mit akarhat tőle a lélek, de már nem izgatta magát ezen. A holtak közléseinek általában előbb-utóbb meglett az értelme. Néha persze nem. Megtanulta a türelmet. Ha lesz jelentése annak, amit ez az entitás közölni akar, akkor az úgyis kiderül.

Zolna a szemét forgatva elindult és pár méterről a távirányítóval kinyitotta a Mazdát.

– Keresd meg valamelyik élő ismerősödet, és hozd el hozzám – vetette oda a léleknek, majd beült a kocsiba.

Mindig ezt mondta nekik. Mert az élők valójában soha nem maguktól jöttek el a szeánszaira és a tanácsadásaira. Nem. Az elhalt volt az, aki elhozta őket Zolnához, hogy rajta keresztül kommunikálhasson az élőkkel. Amikor aztán ezt elmondta a könnyeiket törölgető rokonoknak, a válasz szinte mindig az volt, hogy ez sok mindent megmagyaráz a közelmúlt furcsa történéseiből.

Ez a férfi azonban még nem hozta el az ismerőseit.

Csak állt a kocsi mellett, és most már nem is Zolnára nézett, hanem a sarok felé, amerről a nő érkezett.

– Hat fehér liliom…

Zolna megnyomta az indítógombot, és besorolt a gyér forgalomba. A tükörbe pillantott, de már nem látta a jelenést a járdán.

Vajon ott lesz az autókereskedésben is?, morfondírozott. Vagy a hátsó ülésen? És megint belenézett a tükörbe.

Nem volt ott.

A nő végighajtott a Herminán, majd felkanyarodott az M3-as autópálya kivezetőjére. Ahogy felfelé hajtott a felüljárón, megpaskolta a kormányt. A kis kocsi már hat éve volt vele, és sok más nőhöz hasonlóan személyiséggel ruházta fel az autót. Még el is nevezte, a kocsi a Madeleine nevet kapta. Már hat éve együtt voltak, vagyis sokkal tovább, mint bármelyik korábbi emberi kapcsolatával.

A férfiak valahogy mindig kikoptak Zolna mellől. Nem tudtak mit kezdeni az önálló nővel, aki mindig azt csinálta, amit akart, vagy azt, amit éppen meg kellett tennie, még ha az kellemetlen volt is.

És most Madeleine-nel elválnak az útjaik.

Ezért vette ki a pár százezer forintot, amit rá kellett fizetnie a Mazdára, hogy elvihessen egy picivel fiatalabb másik autót. Emiatt tartott most kifelé a városból. Madeleine-t az utolsó útjára vitte, még ha ezt a Mazda nem tudta is, bár ebben nem lehetett teljesen…

Zolna szeme hatalmasra nyílt.

A jobb oldalon álló tízemeletes panelház oldalára éppen egy új óriásplakátot feszített ki két, hevederekkel bekötött alpinista. Még csak a harmadával voltak készen, de két dolog már így is látszott.

Egy vörös nyíl, amely jobbra mutatott.

És egy szál fehér virág.

Egy liliom.

Zolna szája kiszáradt. Hirtelen döntéssel jobbra indexelt, és lefordult az autópálya háromsávos bevezetőjéről. Felért a kaptató végére, és tanácstalanul megállt a táblánál. Szemben egy toronyház meredezett az ég felé, balra pedig a felüljáró vitt át az autópálya felett, hogy aztán meredek szögben elkanyarodjon. Jobbra pedig ott állt a Kassai téri templom.

Most merre?

A Mazda mögött valaki rátenyerelt a dudára. Zolna a gázra lépett, és jobbra fordult. Hiszen a liliomos nyíl is arrafelé mutatott! Bő száz méterrel később megint jobbra fordult, és hagyta a kocsit, hogy az szinte a saját feje után menjen. Egy perccel később már a templom mellett gurult. Mélázva bámult kifelé a szélvédőn.

Mit akar az az ember a hat szál liliommal?

Miért erre mutatott az óriásplakát és miért volt azon is liliom?

Ez nem lehet véletlen…

Akkor meglátta.

Fehér virágok a templom oldalában. Megállt a járdaszegélynél, és engedve a késztetésnek kiszállt.

Úgy sétált be a templomkertbe, mint egy alvajáró, és bár tudta, mit fog találni, mégis elvégezte a számolást.

Hat szál volt.

Hat fehér liliom.

Itt volt tehát – de hol is? Összerezzent és körülpillantott. Senki nem volt a környéken. Délelőtt tizenegyre járt az idő, munkanap volt, és mégsem látott egyetlen teremtett lelket sem.

A szél, ami addig élénken fújt, most szinte elállt.

Az alig száz méterre futó autópálya forgalmának zaja elhalkult.

Mintha megállt volna az idő.

Zolna felnézett a templom tornyára, aztán alvajáróként elindult a bejárat felé. A vörös és sárga téglából emelt épület egyre magasabbnak tűnt. Felsétált a barnára festett, fából ácsolt főkapuhoz vezető néhány lépcsőfokon és megállt a vastag ajtószárnyak előtt.

Úgysem lesz nyitva, villant át az agyán a gondolat.

Lenyomta a kilincset, és a zár halk kattanással kinyílt.

Zolna belépett a templomba. Megborzongott a benti hűvöstől.

Egy vörös futószőnyegen állt, amely a fehér-fekete, cikcakkos mintázatú kőlapokból készített padlón tartott az oltár felé. Jobbra-balra padsorok álltak. A belső tér félhomályba burkolózott, csak a magasba futó ablakokon keresztül szüremlett be némi fény, de Zolna esküdni mert volna rá, hogy az iménti kinti napfény egy másodperc alatt borongós, komor sötétségre váltott.

Megállt a padsorok között és körülpillantott.

– És most? – suttogta maga elé.

Nem tudott dönteni. Az oltár felé indult, mert egy virágcsokrot látott rajta, de amikor félúton járt, felismerte a csokorba kötött fehér virágszálakat. Tulipánok voltak. Nem liliomok.

Eddig tartottak volna a jelek?

Jobbra lépett, és leült az egyik padsor szélére. Teljesen egyedül volt. Nézte az oltárt és halkan vette a levegőt. Mélyet sóhajtott és mintha mázsás súly esett volna le a mellkasáról. Eddig észre sem vette, hogy milyen teher volt rajta. Most sokkal könnyebben lélegzett.

– Dicsértessék!

A hang egészen közelről érkezett. Zolna megrezzent, és oldalra kapta a tekintetét. Előbb érezte meg a savanyú, áporodott, némi vizeletszaggal kevert emberbűzt, mintsem felismerte volna, hogy egy hajléktalan áll a szőnyegen.

A férfi meghatározhatatlan korú volt, bármi lehetett negyvenöt és hetven év között. Arcát bozontos szakáll keretezte, régóta nyíratlan haja csimbókosan tapadt a fejéhez. Sötétbarna szeme mélyen ült üregében, ahogy óvatos távolságtartással nézett Zolnára. Egy számtalanszor elutasított ember bizonytalan tekintetével. Ápolatlan jobb kezének ujjaival zavartan csavargatta szakadt régi zakója gombjait, miközben baljában egy vászonszatyrot vonszolt. Valószínűleg minden földi javát abban tartotta.

– Mindörökké, ámen – motyogta maga elé Zolna, és nem tudta levenni a szemét a férfiról.

Amikor alig egy perce belépett a templomba, senki nem volt a környéken.

Senki.

Sehol senki.

Hogy tudott ennyi idő alatt elérni a templomig?

A hajléktalan az oltár felé kezdett csoszogni.

Szó szerint csoszogott, úgy húzta a lábát, mintha nagyon fáradt lenne, vagy súlyos fájdalmak gyötörnék.

Zolna lassan felemelkedett ültéből, és a fal mellett elindult az oltár felé. Maga sem tudta, miért, de nem tudta levenni a szemét a hajléktalanról. A férfi az oltár előtt megállt, és lassan térdre ereszkedett, majd imára kulcsolta a kezét. A fejét nagyon lassan felemelte, és tekintetét a keresztre feszített Jézusra függesztette. A szája mozogni kezdett.