Nemere István

Az Irgell incidens

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-746-5

MOBI ISBN: 978-963-453-747-2

Tartalomjegyzék

1. A dolgok értelme

2. Bajok

3. A hegyek hallgatnak

4. A gáton

5. Csaták

6. Az ellenség karmai

7. Csapdában

8. Az utolsó óra

9. Szerzői záradék

A dolgok értelme

Harran felnézett az égre.

Dél volt, a legrosszabb óra. Ilyenkor a nap majdnem pontosan az emberek feje fölött áll, és könyörtelenül ontja a hőséget. Valósággal az lesz a táj központja, minden erő, jó és rossz, onnan ered. Sokfelé így van ez, de erre különösen. Szárazság idején a nap uralja a földet.

A férfi lassan alább eresztette fejét, tekintetét. Bár az unalomig ismerte, most mégis megszemlélte a földet. A töredezett, barnásvörös talajt, amely úgy igazán nem keltette föld benyomását. Hiszen itt semmi sem nőtt. Meztelen, kopár seb, szemérmetlenül, panasszal tárta önmagát az ég felé.

A domb egy kiszáradt folyó kanyarulatában magasodott. Szürke kövek a mederben, ahol pusztán csak emlék a valamikori víz. A porszáraz fenéken kavicsok és gyerekfejnyi kövek hevertek. Szél csapott közéjük, felkavarta a port, kicsiny tölcsérek repültek a domboldalon, aztán elenyésztek, mert a szél is erőtlennek bizonyult. Idelent a hőség szinte ráfeküdt a vidékre, megerőszakolta, uralma alá hajtotta, nem számolt semmivel, senkivel.

Úgy rémlett, szinte hallja, hogyan reped a talaj. Megszokta már ezt az éghajlatot, valaha, fiatalabb korában ugyancsak ilyen alatt élt – most mégis elvágyott innen. Volt valami fenyegető ebben a mozdulatlanságban. A meleg búrába zárta a vidéket, és Harran két napja jött már – végig e képzelt búra alatt. A legközelebbi nagyváros rég mögötte maradt. Kevés emberrel találkozott. Kevés életjellel. A falvak félig elnéptelenedtek.

Lassan visszaült a terepjáróba. A motor elkínzottan felüvöltött, a jármű meglódult. Döcögve talált vissza az útra, amelyen aztán jókora vöröses porfelhőt vert maga mögött. Volt ugyan egy térképe, de ritkán vette elő. Ezen a vidéken nehéz eltévedni. A régi patakmedrek és a nap mutatják az irányt. Harran jól ismerte a tájékozódás szabályait, és járt már sivatagban is. Tulajdonképpen ez szintén annak számított. Pedig valaha nem így nézett ki.

A következő falut fél órán belül megtalálta. Az út nem vezetett át a településen, de Harran odakanyarodott a szélső házakhoz. Két öreg paraszt ült az árnyékban, meg sem mozdultak közeledtére. Pedig éltek. Fekete szemek kísérték az autó mozgását. Harran kiszállt, és közelebb ment:

– Szálem! – szólalt meg illedelmesen. A mozdulat benne volt jobb karjában, de aztán eszébe jutott, milyen öltözetet visel. Itt elég hát a szó is.

– Szálem! Béke legyen veled! – mondták amazok. Harran körülnézett. Csupán néhány ház tűnt még lakottnak. Nem szállt füst a kéményekből. Már kenyér sincs a kemencében? Szimatolt, de nem érezte lepény illatát.

– Mióta nincs víz, testvérek? – kérdezte egyszerűen. Itt és most úgy sincs más téma.

– Tavaly tavasszal esett utoljára – felelte az egyik. Nagyon barna volt az arca.

– Akkor teltek meg a ciszternák – mondta a másik. Harran látta a házak között a lapos, földből kiálló félgömböket. Errefelé legalább kétezer éve mélyítik a kőfalú tartályokat a föld alá. Boltívek rejtik magukban a hűvös levegőt, kövek őrzik az éjszakák hidegségét. Egyetlen csepp sem párologhat el!

– Már ott sincs – szólalt meg ismét a barna arcú, követve Harran tekintetét. Hallgattak. A férfi megfordult.

– A fiatalok…?

– Elmentek a városba – hangzott a válasz, amire számított. Hát persze, hová is mehettek volna? Hiszen élni akartak. És ezek ketten? Meg a többi százezer ezen a vidéken, akik nem hagyták el régi falvaikat? Még egy pillantást vetett a mozdulatlan arcokra, testekre:

– Allah legyen veletek!

– Veled is – felelték majdnem egyszerre, de halkan. Harran visszaült az autóba, és gázt adott. A falu mögötte maradt. Tegnap reggel óta hány ilyen falut látott…? Már nem számolta.

Szomjazott. A tartalék vize elfogyott. Mégsem félt. Ha kell, jóval többet kibír. Valaha… valaha régen nagyon edzettnek számított. Most, negyvenegy éves korára érezte néha, hogy a szervezetében valami megváltozott. Gyengül…? De makacs is volt, nagyon makacs. Felvetette a fejét. Ő nem puhány, a régi tetteknek nemcsak az emléke maradt meg benne. Erőssé tették őt azok az idők, azok az események… Felveszi a versenyt bárkivel, még a nála tíz évvel fiatalabbakkal is!

A táj vörösből előbb mélybarnára, aztán sárgásbarnára változott. Harran néha felfelé ment, kaptatva. Porfelhőt hagyott maga után, nehezen ülepedőt. Igen, ez már a felföld. Innentől kezdve végig emelkedik. A határig, aztán azon túl is. De az igazi hegyek nem erre találhatók. Ezek a parasztok talán csak a tévéből ismerik a hegyeket. A tengert szintén. Szegények, el sem tudják képzelni, valójában milyen lehet egy egész tengernyi víztömeg… Semmire sem mennének a sós vízzel. De mivel ezt sem tudják, szüntelenül ábrándoznak róla. Persze, tévét is csak ott nézhetnek, ahol áram van. Áram, telefon, tévé…? Rádió, vasút? Hát ez nem az a vidék. Kevés erre a postások dolga. Teveháton közlekednek, látta Harran nemegyszer.

A következő megállóját nem ő akarta. De újabb falu bukkant fel, a domboldalon lejtősen álltak a házak, és köztük jól látta a teraszos kis földeket, amelyeken régóta semmi zöld sem nőtt. A földet tartó kőfalak omladoztak. Arrébb pár gyerek rohangált, színes női ruhák villantak fel. Amikor közelebb ért, a gyerekek kiabálva eléje futottak. Nem figyelt rájuk, csak arra ügyelt, nehogy valamelyik a kerekek alá essen. A gödrös úton amúgy is lassítani kényszerült.

Valami történhetett korábban a falu közepén, mert amikor beporzott a házak közé, katonákat pillantott meg. Öten lehettek, és két civil férfit faggattak. A jelenetnek az ő közeledése vetett véget. Két katona a civilekkel maradt, hárman fegyverüket előreszegezve közeledtek, integettek, kiabáltak. Az első egy őrmester volt, nyilván a kis osztag parancsnoka.

– Megállni! Igazolványt! – fogták rá fegyverüket. Harran nem sietett. Kényelmesen fékezett, kissé félrekanyarodott, és megállt egy alacsony ház mellett. A gyerekek köréjük csoportosultak, de aztán a katonák fenyegető mozdulataira távolabb húzódtak.

– Szálem, őrmester! – mondta Harran egészen más hangon, mint az imént abban a másik faluban. Ez a kemény hang szintén az övé volt, csak egy másik világban használta. Ahol otthonosabban érezte magát, mint… Elővette az igazolványát, átadta az izzadó őrmesternek. A katonák ruhája rongyos volt, ők is izzadtak. „Hátország” – gondolta Harran keserűen.

– Bocsánat, őrnagy úr! – Az őrmester tisztelgett, és visszaadta az igazolványt. – Nem sejtettem, hogy ön katona.

– Semmi baj… – Harran körülnézett. – Valami gond van a civilekkel?

– Katonaszökevényeket keresünk, uram – magyarázta amaz buzgón. – Akad itt kettő is, akik nem tudják igazolni magukat. Igencsak gyanúsak, uram.

– Épp ilyeneket keresek! – kiáltott fel Harran, és előrement. A katonák összenéztek, aztán persze követték. Az ő terepjárójuk az egyik ház árnyékában állt. A gyerekek megszeppentek, hátramaradtak. Harran, közeledve, jól megnézte azt a kettőt, akikre a katonák ráfogták fegyverüket.

– Ők azok, őrnagy úr.

Az alacsonyabbik alulról pillantott fel Harranra. Fekete volt a haja, a szeme, még a szája széle is. Ellenséges a tekintete, szemében ott ült az egyenruhák iránti gyűlölet, nem titkolva, hogy utálja a katonákat, a tiszteket. Harran gyakorlottan szemlélte. Ez a pasas egészen biztosan tud bánni a fegyverrel, súgta ösztöne.

A másik valamivel magasabbnak, parasztos külsejűnek tűnt, de a szeme ennek is sokat mondott. Látszott, élt már városban, ravasszá, nem könnyen becsaphatóvá vált. Idegenül festett itt.

A katonák arra vártak, Harran ordítani kezd, leszidja amazokat, netán megüti őket. Talán más tisztek ezt tették volna, különösen, ha büntetlenül tehetik. Ám ő látta a keménységet azok szemében, és ez tetszett neki.

– Tudtok bánni a fegyverrel – jegyezte meg. Nem kérdésként, állításként hangzott. Amazok hallgattak. Harran folytatta: – A pénzetek, ha volt is, már elfogyott. Faluról falura vándoroltok, és nem szerettek katonákkal, rendőrökkel találkozni. Egy jó munka kellene nektek. Ami nem tart sokáig, mégis elég pénzt hozna… Amiből hazamehetnétek. Amiből valamihez kezdhetnétek.

Hallgattak. Nem sejtették, hová akar kilyukadni, ezért a mindig alant lévők, a mindig eltaposottak alázatos csöndjével nyerték az időt.

Harran közben döntött:

– Torrosba tartok. Elviszlek benneteket. Egyedül, kísérő katonák nélkül.

Meglepődtek. Harran az őrmesterre nézett:

– Csinálják tovább a dolgukat! Járőrözzenek… Ezek velem jönnek.

– De őrnagy úr! – hadarta az őrmester izgatottan. – Ha ezek valóban katonaszökevények, és képesek bánni a fegyverekkel… Egyedül a sivatagban, két ilyen alakkal…

– Döntöttem, őrmester! – Harran nagyon kemény tudott lenni, ha akart. És most akart. A katonák mögötte maradtak. A két civil követte. Harran megvárta, míg beülnek a dzsipbe. Az egyik melléje, a másik a háta mögé, de azt is szemmel tarthatta a tükörből. Nem nézett vissza, amikor gázt adott, és újabb porfelhőt verve elhagyta a falut.

Torrosig már csak kétórás út állt előttük.

– Őrnagy úr – mondta az imént az őrmester. Bujkált valami a hangjában, ami az ezredesre emlékeztette. Az szintén ugyanígy szólt. Nem is olyan régen.

„Őrnagy úr… maga őrült! Milyen szép karriert tett tönkre! Hát megérte? Egy nő miatt? Legyen bár az a világ legszebb asszonya…” „Nekem az” – jegyezte meg Harran. Soha senki nem vágta a szemébe, mi fájt nekik úgy igazán. Az, hogy Corinne idegen volt, európai. Ezt nem tudták elviselni, ezért ügyködtek legalább fél évig, hogy eltávolítsák innen. Végül sikerült nekik. „Nekem ő a világ legszebb asszonya” – mondta, és az ezredesnek ez torkára forrasztotta a szót. Megszokták talán, hogy tapasztalatlan hadnagyokkal előfordul néha ilyesmi. Behálózza őket egy fiatal lány, olykor fülig beleszeretnek valami vidám asszonykába… A sereg nem igazán kedveli az ilyen dolgokat, nemegyszer tragédiát okozhat egy féltékeny férj. De Harran őrnagy nem fiatal, tejfölösszájú hadnagy. Elvált, komoly ember, akire nagy feladat várt – volna. Mert az „ügy” után, ugyebár… „Tulajdonképpen még szerencséje is van – gondolhatta az ezredes. – Nem rúgták ki végleg, ellenkezőleg!”

Amikor a falu már eltűnt a hátuk mögött, Harran fékezett. Nem kapcsolta ki a motort, amazokat nézte. Amikor a porfelhőt elkapta egy gyenge szél, mindössze ennyit szólt:

– Ha akartok, leszállhattok. „Megszökhettek”… Nem fogok utánatok lőni. De jobbat mondok: az ajánlatom egy négy-öt napos akció, a végén sok pénzzel.

– Veszélyes? – kérdezte az alacsonyabbik.

– Veszélyes – bólintott Harran. – Páran otthagyják a fogukat. Nem mindenki jön vissza. Ráadásul idegen területen kell majd ügyködni.

Hallgattak. Harran várt. A magasabbik bólintott:

– Menjünk!

A kicsi hallgatott, de beleegyezően. Harran újra megfogta a kormányt, és a kocsi megint nekieredt a gyötrelmes földútnak.

Corinne eszébe jutott akkor is, amikor végre meglátták Torros szélét. A város először képtelen ötletnek látszott; a sivatagos föld szélén néhány valószínűtlenül magas, keskeny fehér torony. Egyáltalán nem tűnt evilági építménynek. De aztán Harrannak felrémlett, hogy járt már itt, és közelről látta azokat a tornyokat. Réges-régi, jó ideje nem használatos ősi lakótornyok állnak a város déli szélén. Fehérre szítta őket a nap.

Két embere szótlanul ült mellette. Talán nem egészen hittek neki? Az biztos, az úton nem mesélték el az életüket. Ellenkezőleg, végig hallgattak. Csak néhány szót váltottak, pár nélkülözhetetlen információt cseréltek. Az alacsonyabbat Merdinnek, a másikat Hikkarinak hívták. Harran egyelőre nem beszélt nekik a terveiről. A város szélén aztán más kötötte le a figyelmét. Az úton taligák és kordék nyikorogtak, porral lepett szamarak és tevék ballagtak. A nap délutánba hajlott, talán valamelyest csökkent a hőség. Egy vízárust rengetegen vettek körül. A rézedények és ivócsészék látványa Harrant is csábította. Látta, Hikkari megnyalta kiszáradt ajkát. Mégis inkább a gázpedálra lépett. A sok ajkat érintett poharak betegséggel fenyegettek, lemondott hát róluk. Már nincs messze a cél.

A dzsip motorja dübörögve verte hanghullámait a falakra. A keskeny utcákon kevesen mozogtak. Majd ha alkonyodik, akkor élénkülnek meg az emberek. A hűvös levegő leszáguld a hegyekből, mintha egész nap barlangokban, árnyékos mély völgyekben, szakadékokban lapult volna.

Harran gyakorlottan vette a kanyarokat. Az óváros keskeny kis utcáit, a szukokat elkerülte, és az ősi várfal nyomai mellett haladva egy dombra jutott. Innen lenézve csak a magasabb házak tetővonalait látta, meg odébb a mecseteket. Az a nagy udvar ugyanúgy nézett ki, mint évekkel ezelőtt. A kapu rég kidőlt, elhanyagolták persze ezt is. Errefelé, északon ez a jellemző. Az embereket fásulttá tette a vízhiány, később aztán mindent arra fogtak. Nem szeretik a rendet, ez nem az a fajta. Bezzeg odalent délen, a tengerparton és a kereskedővárosokban, egészen más az élet.

Harran bekanyarodott az udvarra, és lekapcsolta a motort. A csönd kellemesnek tűnt. A férfi kiugrott, beszívta a száraz földből és a napforró kőfalakból áradó illatot. A ház végén egykor istálló volt, most szemmel láthatóan nincs lakója. Szénaszálak és trágyamaradványok a földön… Úgy látszik, olykor állatok is járnak erre.

– Kara! – kiáltotta. A dzsipről nem szállt le az a kettő. Bizalmatlanok. Valójában nem sejtik, miért hozta őket ide. Csapdától tarthatnak. Ha tényleg voltak katonák – és minden bizonnyal igen –, tudniuk kell: egy tiszt mindenre képes. Különösen az a fajta, amelyik civilben jár, és szemmel láthatóan azt tesz, amit akar. Valamilyen küldetése lehet…? A szökevények megtanulták, hogy az ilyenektől kell a leginkább tartaniuk. Csak ígérete miatt jöttek vele Torrosba, sejtette a férfi.

„Corinne, Corinne” – vibrált agyában, szinte fájón. Egy követségi fogadáson találkoztak először. Harran egy tábornok segédtisztjeként ment oda, valójában persze inkább a testőre, sőt, a sofőrje volt. Minél magasabb rangú egy tiszt, annál magasabb rangúaknak kell lenniük a szolgáinak is – vélik sokan odalent délen, főleg a vezérkarban. A páváskodó disznók…! Az egyenruhájukat még porszem sem érte soha, nemhogy golyózápor. A háború nemrégen fejeződött be, de ezek aligha láttak ellenséget.

Corinne tanácstalanul állt a kis kert közepén, a fürdőmedence szélén. Gyönyörű világoskék estélyi ruhát viselt, a hátán mélyen kivágottat, és Harran először hátulról pillantotta meg. „Tökéletes alakja van” – állapította meg. A lány háta szintén szépnek látszott. Egyenes vonalak, hamvas bőr. Hány éves lehet…? Corinne megfordult, és könnyű mosoly suhant át az arcán. De kissé furcsának tűnt a testtartása. Mintha valami kellemetlenség érte volna. „Huszonháromnál nincs több” – tippelte Harran. Maga is csodálkozott, hogy akkor oda mert lépni a szemlátomást idegen hölgyhöz. „Valami baj történt, kisasszony?” „Igen. Elszakadt a cipőm pántja” – mutatta a lábát. A mosolya és a hangja kellemes volt. Harran leültette egy félreeső asztalhoz, a kertben. Ott érzett ilyen illatot… Igen, valami virág lehet. Hát nyílnak még virágok Torrosban? Vagy csupán képzelődik…? Az istállóra nézett, torkában ismét ott készülődött a kiáltás:

– Kara…!

A lány megadta a címét. Harran otthagyta a fogadást, a tábornok kocsijával elszáguldott a város diplomáciai negyedébe. Corrine házvezetőnője adott egy másik pár cipőt, ő visszarobogott vele, és diszkréten becsempészte a kertbe. Corinne mosolya… maga volt a nap.

– Kara!

– Itt vagyok – mondta egy hang a háta mögött. A férfi megperdült, keze a pisztolyára csúszott. Érdekes, ehhez nem kell egyenruha. Bármit visel, ez a mozdulat már önkéntelen, és elkíséri a halálig, olyannyira begyakorolta annak idején.

– Csak nem akarsz lelőni? – vigyorgott Kara. Majdnem egyidős volt vele, nagydarab, harcsabajszú férfiú, hihetetlenül barna bőrén mindig verejtékcseppek ültek. Errefelé valóságos óriásnak számított.

– Merre bujkálsz? – Harran megölelte. Karát szinte gyermekkorától ismerte. Bízott benne. Ezt kevesekről mondhatja el mostanában. A régi bizalmak megrendültek, a barátságok elsorvadtak. Hát igen, délen ez is jellemző. Corinne fagyasztotta meg körülötte a levegőt, de nem bánta meg eddig. És már biztosan nem fogja bánni. Dél tovatűnt, most észak van, és talán ez marad meg neki örökké. Jobb helyeken legalább ki merik mondani, mi ez. Száműzetés.

– Azok veled jöttek? – kérdezte Kara, fejével a kocsi felé intve.

– Igen. Más még nincs?

A kérdésben ott lapult egy név. Kara értette, nagyon is értette. Mélyfekete szemében nem szűnt meg a csillogás. Megrázta a fejét:

– Még nincs. De lesz. Ha én egyszer azt mondom, lesz, akkor te biztos lehetsz abban, hogy lesz…

– Adj nekik enni, inni. Kaptál mindent?

– Igen – bólintott Kara, és előrement. Merdin és Hikkari eddig figyelmesen hallgatták a párbeszédet. Az enni és inni szavakra életre keltek. A négy férfi bement a házba. A kisebbik szoba valóságos raktár volt. Fekete vízhatlan vászonzsákokban, könnyű faládákban és kosarakban fegyver és élelmiszer. Muníció. Vörös félholddal jelölt kis gyógyszeres, kötszeres dobozok. Vagyis minden, amit az ezredes megígért.

– Helikopterrel hozták tegnap. Azt hittem, te szintén velük jössz.

– Korábban indultam – tért ki a magyarázat elől. Korábban indult, később érkezett… Igen, Corinne. Megtiltották, hogy találkozzon vele – de eljöhetett-e búcsú nélkül…? Most már nem szabad rá gondolnia. Merdin és Hikkari ételt kapott. Harran csak ivott, hosszan és élvezettel. A hűvös víz gyermekkora cserépkorsóinak hőmérsékletét idézte. Mostanában gyakran gondolt azokra az évekre, de miért?

Kimentek a ház elé, a dzsipet betolták az árnyékba. A környéken senki sem sejtheti, hogy itt katonák lapulnak. Bár nem igazi katonák ők, ez biztos. Talán rosszabbak, talán jobbak amazoknál.

– Diyar itt van? – kérdezte röviden az őrnagy. Fél órája sincs, hogy rákérdezett, de a dolog nem hagyta nyugodni. Kimondta hát a nevet is, végre. Kara katonásan kihúzta magát, és tisztelgett:

– Jelentem, Diyar exőrnagy a városban található. Csak éppen nincs használható állapotban.

– Pihenj! – mosolygott Harran. Szóval jól sejtette. Diyar egyelőre nem utazott el. Persze, hová mehetett volna…? „Nincs használható állapotban.” Erre számított. Lehetséges, hogy sohasem lesz használható. Pedig nem ártana.

– Hány embert tudsz szerezni? – váltott témát. A nap akkor ment le, nyugaton, vöröslött az égbolt szélén. Minden árnyékká lett, a falak és a tornyok is. Valahol autó zúgott el, szamarak ordítottak. Alkonyi neszek, akárcsak gyermekkorában, abban a faluban.

– Hány kell összesen? – válaszolt Kara a kérdésre kérdéssel.

– Velünk együtt kéne kilenc vagy tíz ember. Legalább annyi.

– Négyen már vagyunk – intett Kara a ház felé. – Tudok szerezni még párat. Most, hogy ekkora a munkanélküliség… Katonaviselt parasztgyerekekben nincs hiány. Időközben jó néhánnyal beszéltem.

– Azért nem mindegy, milyenek – figyelmeztette Harran. – Akik megijednek egy lövéstől vagy egy árnyéktól… jobb, ha itt maradnak.

– És szomjan halnak, vagy éhen – tette hozzá Kara ugyanolyan hangsúllyal. Harran feléje fordult. Barátja most nagyon komoly volt. Ő ugyanúgy szólt:

– Azért megyünk, hogy ne haljanak szomjan… A többiek se.

Jócskán elmúlt tizenegy, mire megtalálták Diyart.

Az „exőrnagy”, ahogyan Kara nevezte, egy többszörösen is törvénytelen helyen hevert. Egyrészt a kocsmákat még Mohamed utódai tiltották be errefelé, másrészt az örömlányok gyülekezete sem kapott volna engedélyt a városházán, az biztos. A külvárosok mocskán kívül azok jártak ide, akik éppen a lecsúszás állapotában voltak. Kirúgott hivatalnokok, elbocsátott vagy éppen szökött katonák. A közeli határtól a csempészek legtöbbször itt váltották pénzük egy részét közvetlen földi gyönyörökre. Nem jutott eszükbe Allah tanítása a Paradicsomban rájuk váró élvezetekről; azok túl bizonytalanoknak tűntek számukra. A hurikkal tele Paradicsom – vallották – még túl messze van.

Itt viszont, a kiszáradt folyó partján, minden sokkal egyszerűbbnek látszott. Rendőrök ritkán jöttek, de ha mégis, hát megkapták a baksist, és elmentek. A folyóparti romos házak, az egykori kőgátak között ugyancsak zajlott az élet. Csavargók aludtak, koldusok veszekedtek e vadregényesnek nem nevezhető helyen, néha valaki kést kapott a bordái közé vagy a hátába. Nappal szamarak álljak itt, egykedvűen lógó fejjel. Este megélénkült a környék, zeneszó is hallatszott, aztán hajnalra megint ájult csönd telepedett a tájra.

Kara intett egy göndör hajú férfinak, pár szót súgott a fülébe, és közben diszkréten Harranra mutatott. Az őrnagy csak annyit látott, hogy egy kisebb értékű bankjegy gazdát cserélt. Aztán bűzös folyosón mentek. Alig záró, lenge függönyajtó mögött nők vihogtak. Végre egy rosszul megvilágított kis szobában, a padlóra vetett matracokon, meglátták Diyart. Egy félmeztelen lány hevert mellette. A tulajdonos rekedt torokhangon utasította, hogy tűnjön el. Aztán maga is követte példáját. A katonatisztek egyedül maradtak.

Kara bohóckodott:

– Az őrnagy urak engedjék meg, hogy bemutassam önöket egymásnak…

Diyar felült, részegen pislogott. Csak akkor ismerte fel Harrant, amikor az leguggolt, és a kis, vöröses lámpa fénye elérte a férfi arcát.

– Harran…! Mi a… mi a fenét… ke-kere-sel… te… te itt…?

– Téged – felelte Harran egyszerűen.

– Én már nem létezem – legyintett Diyar. Meglepő volt, hogy általában egyetlen perc sem kellett hozzá: kijózanodott, ha akarta. Ha valami nagy megrázkódtatás érte, agyáról lefoszlott a felhő. Sajnos, gyakran került ilyen szörnyű állapotba. Az ital taszította ide, hisz ivott már akkor is, ott is. Szolgálatban szintén előfordult vele. Ezért vesztette el végül a tiszti rangját és vele mindent: a végkielégítést, a nyugdíjat. Kétségtelen, a Próféta országaiban is isznak a katonák, de elegánsan, titkolva, és sohasem túl sokat. Diyar azonban nem ismert mértéket. Semmiben sem…

– Pedig létezhetnél ismét, mert szükség van rád – mondta Harran. Ha azt hitte, hogy ez egy varázsmondat lesz, tévedett. Diyart nem hatotta meg a dolog. Már túl cinikus volt.

– Nofene, olyan rosszul állsz, Harran úr, hogy rám fanyalodtál…? Bealkonyult, úgy látszik, neked is, testvér. Téged hasonlóképpen akarnak elfűrészelni, mi…? Egyet mondhatok: hagyd magad! Ne ellenkezz… Azok a dögök ott a vezérkarban mindig elérik, amit akarnak… Nézz rám, nálam szintén elérték…

Kara éppen nyitotta a száját, hogy közbevág, és felvilágosítja Diyart – nem először mostanában –, hogy iszákosságának köszönheti, ami vele történt. De Harran felemelte a kezét, tiltón intett, és Kara nem szólt.

Nézték a férfit a matracon. Egykor fehér inge rég nem látszott fehérnek, szakadt nadrágja és fűző nélküli cipője csaknem koldust sejtettek. Diyar arcán borosta, kezdődő szakáll talán…? Barna szemei mélyen ültek üregeikben, különösen most, hogy szemlátomást lefogyott. „Több mint tíz kilót vesztett” – becsülte fel Harran gyakorlott szemmel. Csak egyetlen évvel fiatalabb nála Diyar, de itt most legalább ötvennek látszott… Harran egy pillanatig úgy érezte, hogy a legszívesebben felállna. A nyirkos levegő és a Diyarból áradó pállott szag, a terjengő füst, a részeg mulatozók távolból idehallatszó zaja. Ez hát Diyar…? Valóban rá van szüksége? Nem helyettesítheti más, bárki más?

Pedig valamikor nem így nézett ki. Az ejtőernyősöknél, abban a bizonyos elit csapatban, amit mindenki óvakodott a nevén nevezni, Diyar kiképzőként dolgozott. Ahogyan Harran is. Nem tartott sokáig a dicsőségük, de mindig emlékezni fognak azokra a hónapokra. A barátság összetörhetetlennek látszott…

– Hagyjatok itt – mondta Diyar váratlanul komolyan. – Maradt annyi pénzem, hogy kifizessem a lányokat, a tulajt… Mindenkit. Ma láttok itt utoljára.

– Elfogyott a pénzed – jelentette ki Kara mély meggyőződéssel. Mivel választ nem kaptak, tudták: ez az igazság. Összenéztek Diyar feje fölött, aztán Harran csak az állával intett. Megragadta a férfi egyik karját, Kara a másikat. Mielőtt amaz igazán tiltakozhatott volna, máris vitték kifelé. Senki nem állt útjukba.

Diyar a dzsip hátsó ülésén ide-oda dőlt a kanyarokban, de Kara vigyázott rá. Az éjszaka laposan terjedt szét Torros fölött, mintha sűrű, nehéz bársonyfüggönye érintette volna a házak tetejét, a mecsetek tornyát.

Kara betartotta ígéretét.

Amikor másnap délelőtt Harran kilépett a napfényben úszó udvarra, az első másodpercekben elvakította a világosság. Pislogott. Nagyon élesnek tűnt a fény. „Pedig ez nem dél” – jutott eszébe. Dél egyre távolodott tőle – de Corinne még ott volt, nagyon is benne volt. Tüske és sebhely, egyszerre.

– Ők azok – szólalt meg Kara. Csaknem felülről nézett le Harranra, olyan magasra nőtt. Az biztos, a szemük nem volt egy magasságban. Harran elfordította fejét barátjától. Az udvaron hat férfi sorakozott fel. Alig egy perce kaphattak erre parancsot vagy jelet, még nem igazán találták meg a helyüket. De Harran nem kételkedett abban, hogy bennük rejtőzik az egykori katona. Az ilyesmi meglátszik a férfiakon, legalábbis errefelé. Kihúzták magukat, amikor ő kilépett az udvarra. Tehát tudják, mit kell tenniük elöljáró, parancsnok közeledtére.

– Őket szereztem neked – mondta Kara, fölöslegesen. Harran rég látott kalandfilmekre emlékezett, amikor a sor elé lépett. Ott szoktak ilyen jeleneteket kitalálni a rendezők. De ez itt most nem film volt.

Mind a hat férfi napbarnított, borostás. Valahogyan egyformák, és mégsem azok. Az első volt a legmagasabb, talán azért állt a sor szélén. Soványnak, vékonynak, erőtlennek tűnt. Kara követte Harrant, és bemutatta az embereket:

– Tall egy kicsit dadog, de azt hiszem, nem beszélni kell ott, ahová megyünk. Igaz, Harran?

Az őrnagy megfontoltan bólintott. Tall valójában nem tetszett neki, de érezte, túlságosan nem válogathat. Az idő szorítja. Az átkozott idő.

– Hol szolgáltál? – kérdezte egyszerűen.

– A te-tengerészetnél – felelte amaz, láthatóan igyekezve, hogy dadogása ne legyen feltűnő. – Két ha-hajón is. Másfél évig.

– Beosztás?

– G-gépfegyverk-kezelő.

– Megfelel.

A következő elé lépett. Ez egy meglehetősen izmos, csaknem félmeztelen férfi volt, vállán mindössze egy kendő, ami nagy valószínűséggel tegnap ilyenkor még egy nő vállát takarta. E ruhadarabot – itt és most – a busa fejű pasas is láthatóan szégyellte.

– Ez Gorg, keletről jött. Jelenleg munkanélküli.

– És azelőtt? – csapott le az őrnagy.

– Kereskedő voltam. Vagyis, egy kereskedő segédje. Sofőrje és mindenese – felelte amaz. Őszintén nézett Harran szemébe. – A fickó tönkrement. Én meg itt maradtam.

– Vegyél majd egy inget – tanácsolta Harran. – De az sem baj, ha kettőt.

– Nincs pénzem – felelte az egykori kereskedősegéd. Harran egyelőre szó nélkül hagyta a megjegyzést.

A harmadik jelölt alacsonyabb volt a többinél, inas termetű, hatalmas fekete szemekkel. Harrannak az az érzése támadt, önmaga kicsiny mását látja bennük, mint a lovak sötét szemében. A lovak… Corinne szokott lovagolni. Tehette, mert az apja nem számított szegény embernek. Egyáltalán nem… És a férje sem.

– Ez Narin. – Kara feszülten figyelte Harran arcát. Az őrnagy ezt megérezte, s rájött az okára. Narin egyáltalán nem kommandós alkat, talán egy jobb katonai gyalogosszázadból is kiszuperálnák. Ha az előbb messziről nézve mindegyiket kiszolgált katonának hitte, Narinnál be kellett látnia tévedését.

– Nem voltál katona – jegyezte meg Harran.

– Nem. De még lehetek! – felelte amaz vidám szikrákkal a szemében.

– Tudsz bánni a fegyverrel?

– Meglehetősen. A határon ez néha szükséges.

Narin szeméből nem tűnt el a jókedv. Harran annak idején járt a tiszteknek külön rendezett pszichológiai tanfolyamra. Amikor a karrierje felfelé ívelt… Megtanulta hát: minden csapatban szükség lehet egy katonára, aki vicceket mesél, aki jókedvével tartja a lelket a többiekben. Különösen végzetes helyzetekben…