Max Seeck

HARAG

Copyright © Max Seeck, 2021

A mű eredeti címe: Kauna

Original edition published by Tammi, 2021

Hungarian edition published by agreement

with Max Seeck and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2022

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Huotari Olga

This work has been published with the financial assistance of
FILI – Finnish Literature Exchange

ISBN 978-963-614-108-0 (papír)

ISBN 978-963-614-109-7 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2022-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Ács Eleonóra és Tóth Nikolett

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfia, e-book: Scriptor Kft.

Williamnek és Lionelnek

Prológus

2020. JANUÁR

L’Étranger kinyitja az ajtót, tekintetét körüljáratja a szobán, és elmosolyodik. A háromcsillagos szálloda spártai, de a szoba tökéletesen megfelel a céljainak. Bedugja a kártyát a főkapcsoló tokjába, mire tompa fény gyullad. Leteszi a padlóra Louis Vuitton sporttáskáját, és fellélegzik, ahogy válla megszabadul a súlytól. Miután leszállt a hajóról, egy pillanatra sem lazított a fogáson. Ujjai a terminál hídján, a taxiban és a szálloda előcsarnokában is szorították szerszámosdobozának bőrfogantyúját.

Lassú léptekkel a térre nyíló nagy ablakhoz megy. Az odalent nyüzsgő emberek a szálloda legfelső emeletéről nézve apró ólomkatonáknak tűnnek. Talán azok is, a saját életük katonái útban a saját jelentéktelen csatáikba. Vándoregerek.

A tér egyik oldalán álló gránit irodaépület előtt valamilyen tüntetés zajlik: többtucatnyi steppelt kabátos ember méretes plakátokat visz. Két rendőrautó van a helyszínen, a törvény őrei passzívan követik az eseményeket.

L’Étranger felnevet. Ő sosem vett részt tüntetésen. Miért is tette volna? Mindig inkább elvegyült az emberek között, mint hogy felhívta volna magára a figyelmet. Azonkívül nem lehet maradandó változást elérni azzal, hogy néhány ember gyülekezik valami téren. Szép gondolat talán, de nem több. Néha, amikor ilyen csoportosulásokat lát, érzi azt a teljes kívülállást és elszigeteltséget, amely serdülőkorától kíséri. Ez azonban sosem keserítette el. Ellenkezőleg, egyfajta ifjúkori megvilágosodásról van szó: megért valamit, amit az átlagemberek nagy része nem hajlandó meglátni. Végső soron semminek, amit teszünk vagy nem teszünk, nincs jelentősége. Új nap jön. Utána egy másik. Mindaddig, amíg egyszer csak eljön a vége. Ez érvényes rá, a szomszédjára, és az egész világegyetemre.

L’Étranger behúzza a függönyöket, és az ágyra teszi a sporttáskát. Előveszi a laptopját, és felhajtja a fedelét. A gép kattog pár másodpercig, majd felugrik a TOR-hálózat beszélgetőablaka. Ujjai megtalálják helyüket a billentyűzeten, és rövid üzenetet varázsolnak.

I’m in town. Waiting.[1]

Becsukja az e-mail-ablakot, és megnyit egy szöveges fájlt. Ránéz a képernyőn megjelenő oldalra: Egzisztenciális nihilizmus Albert Camus munkásságában. Doktori disszertációjának bátor témája bizonyosan disszonáns hangokat fog kiváltani a tudományos közösségben. Az egzisztenciális nihilizmust inkább Sartre műveihez kapcsolják az író ateista világnézete miatt, de az ő véleménye szerint Camus – az agnoszticizmusától függetlenül – pontosan ugyanazokkal a témákkal foglalkozik műveiben, igaz, emberibb nézőpontból.

Majd meglátjátok, fafejek. Ha valaki, én tisztában vagyok a lét jelentéktelenségével.

L’Étranger előveszi a zsebkendőjét, és letöröl a képernyőről egy ujjlenyomatot. Életének egy fejezete a végéhez közeledik. Még ez az utolsó meló, utána koncentrálhat a tudományos karrierre. Talán kap egy állást az egyetemen. Vagy nem. Végül is ennek sincs semmi jelentősége. Ami nem jelenti azt, hogy bármit is megtenne ellenszolgáltatás nélkül. Ahogy Joker mondja A sötét lovag című filmben: „Ha valamiben jó vagy, ne csináld ingyen”.

Előhúzza táskájából a Søren Aabye Kierkegaard életéről szóló könyvet. A lapok között két fénykép lapul. Két személy, akik finanszíroznák a hátralévő tanulmányait. A halálukkal.

[1] A városban vagyok. Várok.

1

Az öreg lift kattog az emeletek között. A drótkötél zúg a tetőnél.

Rohadt mohó szarházi.

Eliel Zetterborg érzi testőre arcszeszének erős szagát, és elfintorodik. A transzparensre festett szavakra gondol, amelyeket egy órája látott a Maybach elsötétített hátsó ablakán át. Ujjai ökölbe szorulnak, úgy érzi, nincs erő a kezében. Azok a hálátlan idióták nem tudják, miről beszélnek.

Kilép a liftből, és kulccsal a kezében odamegy a lakása ajtajához. Joonas behúzza maga mögött a lift rácsát. A fémes csattanás nosztalgiát ébreszt Elielben. Régi idők mechanikus szerkezeteire emlékezteti: a vas és fém alkatrészek kenőolajszagára, ezekre a rugókkal, gőz- vagy pusztán gravitációs erővel működő gépekre, amelyek az emberek helyett dolgoznak. Ezzel szemben a mai technológia teljesen szagtalan és jellegtelen. A kézzel fogható gépek kifinomult algoritmusok és mechanizmusok sorozatává változtak, s működési elvük annyira elvont, hogy a reklám- és kommunikációs szakembereknek szép történeteket kell kitalálniuk, hogy legalább egy cseppnyi életet leheljenek beléjük. A vásárlónak még így is csak halvány esélye van működésük megértésére. Akármit is mondanak az ezredfordulón születettek, régen jobb volt.

Megölted ezt a várost, Zetterborg.

Amikor Eliel Zetterborg ötven évvel ezelőtt Eetu Monttóval karöltve megalapította az EZEM Csövek Rt.-t, a vállalat neve alapján még következtetni lehetett annak tevékenységi körére. Akkor a herttoniemi iparterületen lévő műhelyben nem számítógépeket babráltak, hanem alkatrészeket kovácsoltak és esztergáltak, amelyekből valami valóságosat, kézzelfoghatót építettek. Nem áramköröket és tranzisztorokat, hanem vér- és izzadságszagú ipart. Nehézipart a szó igazi értelmében.

Eliel behunyja a szemét, érzi a tűzforró fém édeskés szagát, hallja a sistergő hangot, ahogy a hegesztők munkához látnak a déli gyártócsarnok végében.

– Minden rendben? – kérdi Joonas, és lopva a lépcsőházra pillant.

Joonas Lamberg régóta a sofőrje és testőre, aki ma este is felkíséri a lakásáig, utána pedig megvárja a Muukalaiskatun parkoló Maybachban, hogy elkészüljön. Akkor elviszi az ünnepség színhelyére, amely mindössze egy háztömbnyire van a lakástól. Normális körülmények között ilyenkor Joonas már hazaindulna, de most rendkívüli idők járnak: annyian utálják teljes szívükből Eliel Zetterborgot és a RealEst igazgatóságát, hogy elengedhetetlen, hogy Joonas egész este a közelben legyen.

– Igen, köszönöm. Hamarosan találkozunk odalent.

Eliel kinyitja az ajtót, és bepötyögi a riasztóberendezés kódját. Joonas bólint, felnéz a legfelső emeletre, majd elindul a lépcsőn lefelé. Ezt minden este megteszi, mert biztos akar lenni abban, hogy senki illetéktelennek nem sikerült besurrannia a lépcsőházba. Joonas hűséges és lelkiismeretes. Egykori kommandós, aki továbbra is veszélyes, pedig már majdnem ötven, és nem hord fegyvert.

Eliel Zetterborg megtörli a cipőjét az előszobában elhelyezett lábtörlőn, leveszi a kabátját, amelynek vizes lett a válla, míg az autótól a kapuig ért. A lakásban új öblítőszer illata terjeng, ő kérte meg a takarítónőt, hogy ilyet vegyen. Ez elnyomja az antik tárgyak és a bútorok múlt századi textiljeinek áporodott, émelyítő szagát, amitől Eliel az utóbbi években idegenkedni kezdett, mert arra emlékezteti, hogy megöregedett és hogy – mint minden élőlény a földön – előbb-utóbb meg fog halni. Az ő esetében előbb. Anne-Marie halála óta mindennap érzi, hogy egyre közelebb kerül a halálhoz, mintha a szíve napról napra egyre lassabban verne, amíg egy éjszaka majd végre megáll, és megszabadítja a gyötrelmektől.

Tekintete megakad az előszobában heverő sárga nejlonzacskón. A takarítónőnek délelőtt vissza kellett volna vinnie a könyveket a könyvtárba, és egyúttal elhoznia a lefoglaltakat. A francba! A nő kezd figyelmetlen lenni. Eliel beljebb megy, zsebre tett kézzel megáll a nappaliban, és mély lélegzetet vesz. A cég évfordulója nosztalgikus hangulatba ejtette.

Fél évszázad. Ezalatt a RealEst globális tőzsdei társasággá nőtt, és nehéz hasonlóságot találni azzal a kis fémműhellyel, amelyet Eetuval alapítottak ötven éve.

1970 minden szempontból egy másik valóság volt: a Kekkonen vezette finnlandizálódott ország nagyon különbözött a mai Finnországtól, pozitív és negatív módon egyaránt. A szülei véleménye szerint egyértelműen az utóbbiról van szó. Apja a Helsingin Sanomat politikai újságírója és a szólásszabadság elkötelezett védelmezője volt. Anyja drámaíróként futott be jelentős pályát. A művészetkedvelő, liberális Zetterborgék nyomasztónak és álságosnak érezték a háború utáni légkört, s egyetlen fiuk talán részben emiatt aktívan ellenezte azt az öncenzúrát, amellyel a finn állam viszonyult a Szovjetunióhoz. Másrészt az EZEM Csövek Rt. (amely az 1990 nyarán történt fúzió és tőzsdére lépés kapcsán RealEst Nyrt.-re változtatta a nevét) különösen a 80-as években rendkívüli mértékben profitált a két ország közötti bilaterális kereskedelemből, ami lényegesen pozitívabbá formálta a Szovjetunióról kialakított nézeteit. Amíg a keleti szomszéd elégedett volt, pezsgett az üzlet.

Gerinctelen köpönyegforgató.

Eliel tisztában van vele, hogy mintapéldája annak, hogyan kell félretolni az ideológiát a kapitalizmus kínálta gyors profit útjából. Az évek során oly sok ember vádaskodását hallotta az elvek eladásáról, hogy már nem zavarja. Ráadásul mindez igaz, még ha évtizedekkel korábban történt is. De nem bánt meg semmit, egy pillanatra sem. A döntések lehetővé tették neki és Anne-Marie-nak, hogy nagyszerű életet éljenek. És Axelnak, aki vele ellentétben így vagyonos családban, jólétben nőhetett fel. Néha elgondolkodik azon, vajon a nehezebb körülmények másmilyenné formálták volna-e a fiukat, hogy vajon éppen amiatt problémás-e a viszonyuk, mert annyira eltérő helyzetből vágtak neki az életnek.

Megáll a nagy tükör előtt, és ősz szakállas, barázdált arcát nézi. A telefon kijelzője villog a komódon, de nem áll szándékában felvenni. Ma annyit csöngött a telefon, mint még soha. Újságírók, gratulálók, szak- és amatőr politikusok, majdnem-barátok, hátba veregetők. Élősködők. A finn ipar és a RealEst nagy napja a mai: a cég középvezetői a hietaniemi piactéren felállított masszív sátorban ünnepelnek, programmal és neves fellépőkkel. A vezetők és az igazgatósági tagok házastársaikkal a közeli Saslik étterem különtermében ülnek össze egy ünnepi vacsorára.

Rohadt fehérgárdista.

Eliel behunyja a szemét, és megpróbálja elfelejteni. Továbbra is maga előtt látja a fehér transzparenseket, amelyek visszaverik az éles napfényt. Több tucat van belőlük, több száz kéz tartja őket. Nagy betűkkel mindenféle szitokszót írtak rájuk. Több ezren gyűltek össze a gyárnál, és senki sem azért jött, hogy megünnepelje a cég fél évszázados sikertörténetét. A dühös tömeg fülsüketítő zajongását egy emelvényen álló szakszervezeti ember vezényli megafonnal a kezében.

Eliel kinyitja a szemét, és érzi, zakatol a szíve. Ezek a hálátlan mitugrászok. Persze hogy radikális az intézkedés, de nem megalapozatlanul vezették be. Ha a gyár megmenthető lenne, megmentenék. A kouvolai egység megszüntetéséről szóló határozat semmiképp sem kapcsolódik a termelési költségek csökkentéséhez: egész egyszerűen a csőgyártást akarják leépíteni mint nem kifizetődő ágazatot. A mintegy háromezer dolgozót foglalkoztató gyár már tíz éve nyeli a pénzt, és a többi tevékenységi terület pozitív eredményei nem kielégítő érvek a gyár távoli jövőig történő üzemeltetéséhez. Még a bezárásnál is nagyobb probléma talán, hogy a munkájukat elvesztett embereket szinte lehetetlen tovább foglalkoztatni a vállalkozás más részlegeiben. Annyira megváltozott ugyanis az elmúlt tíz évben a RealEst Nyrt. munkakörnyezete. Az ötvenéves fémmunkás soha nem fog tudni kódolni egy sort sem, még ha a cég fizetné is a drága képzést. Legalábbis nem elég gyorsan.

Költözz Svédországba, mint a haverod, rohadt szemétláda!

Eliel felsóhajt. Elolvassa az sms-t, amely tizenöt perce jött a telefonjára. Axel írt.

Útban az étterem különtermébe. Kérlek, ne késs!

A fiára gondol. Elegáns arcára és sajátságos, meglepően magas hangjára. Van benne egy árnyalatnyi rekedtes basszus, akárcsak elhunyt édesanyjáéban, akitől szép arcát és törékeny testalkatát is örökölte.

A reggel óta kínzó, furcsa gyomorégése ismét felerősödött. A Kouvolában tett látogatás bizony nem volt kellemes. Tudja, hogy már egy évig sem lesz a RealEst igazgatóságának az elnöke, épp ezért volt hajlandó kitenni magát mindennek. A nemzet haragjának. Az utódja majd tiszta lappal kezdheti, és talán még a szakszervezetet is képes lesz maga mögé állítani. Akkor elnavigálhatja a céget a következő nagy sikerekhez.

Eliel egy pillanatig gondolkodik a válaszon, aztán csak annyit pötyög be, ok. Ekkor szúró fájdalmat érez a mellkasában. Mintha nem kapna levegőt. Leül az előszobában egy székre.

Az istenit!

Hetvennégy éves létére kiváló fizikai állapotban van – nemrég futotta le a félmaratont a veterán kategóriában, két óra tizennégy perc alatt, de az elhúzódó éttermi esték a tízfogásos borvacsorákkal kifárasztják a testet és a lelket. Talán jó lenne újra megvizsgáltatni a szívét, de nem szeret orvoshoz járni. Amíg csak lehet, kerüli. A pokolba az egésszel! Ha nem ma lenne a cég ötvenéves jubileuma, whiskyspohárral a kezében lerogyna a kanapéra, és nézné a tévében az Emmerdale-t.

Lassú léptekkel elindul a nappali felé. A hosszú, barnára pácolt padlódeszkák recsegnek a gyapjúzoknis lába alatt. Felkattintja a villanykapcsolót, meggyullad a díszes mennyezeti lámpa. Leveszi a mandzsettagombjait, és hagyja, hogy ingujja a kézfejére csússzon. A lemezjátszó tűje lassan ereszkedik le a fekete bakelitkorongra. Johann Sebastian Bach: d-moll Sicilienne, BWV 596. Szerinte ez a valaha írt legszebb zene. Meghallgatását szinte mazochizmusnak érzi, annyira elszomorodik tőle. A mű Anne-Marie temetését juttatja eszébe, amikor Axel unokatestvére ezt játszotta zongorán a megemlékezés kezdetén, ugyanebben a szobában, majdnem napra pontosan három évvel ezelőtt. Azóta már több mint ezer hosszú nap és éjszaka telt el, de a lakás továbbra is őrzi Anne-Marie illatát. Tehát végül is mindegy, milyen öblítőszert vesz a takarítónő.

Anne-Marie.

Ma fel kellene vennie valamit, ami Anne-Marie-ra emlékezteti.

Odamegy a zongorához, és megáll a fölötte lógó kép előtt. A siketfajdot ábrázoló olajfestmény egy zsanér segítségével kifordítható, és egy falba épített széf bukkan elő mögüle. Bepötyögi a számkódot, és a széf kinyílik. A legfelső polcról leveszi a talán legdrágább kincsét, a Vacheron Constantin Genève karórát, amelynek tokja 18 karátos aranyból készült. Pénzbeli értéke aligha jelentős, érzelmi értéke ellenben annál inkább: Anne-Marie-tól kapta nászajándékba 1969-ben. Eliel érzi csuklóján az óra súlyát, egyszerre tűnik idegennek és ismerősnek. Szemügyre veszi a tágas nappalit; a padlót borító perzsaszőnyegeket, az antik komódokat és a nagy, díszes aranykeretbe foglalt olajfestményeket.

Nem akar ma ünnepségre menni. A felesége nélkül nem.

Ekkor a zenén túl meghall valami mást is. A zongora melletti bárszekrénynél áll, de a padló továbbra is recseg. Mintha a léptei és azok zaja között egy másodpercnyi késés lenne. Lélegzet-visszafojtva figyel. Hirtelen biztos benne, hogy rajta kívül valaki más is van a lakásban. Hátrapillant, de a konyhába vezető boltíves ajtóban nem áll senki. A konyha sötét, csak az orosz nagykövetségre néző ablakokon át szűrődik be némi fény. Megrázza a fejét. Csupán a régi szecessziós épület szerkezete éli a saját életét.

A háttérben tovább szól Bach, ugyanolyan szépen, mint minden este.

Csak a képzeletem játszik velem. Nehéz nap volt.

Kinyitja a szekrényt, kivesz egy üveg Macallan Reflexiont. Ha a mellkasát szorító érzés elviselhetetlenné válik, lemondja a vacsorát. Legalább egy jó oldala van az öregedésnek, mégpedig az, hogy a kellemetlen dolgok elvégzését emberi indokkal lehet elhárítani: magával az öregséggel. Ez ellen senki sem tehet kifogást.

A barna nedű úgy csobog a pohárba, mint a hegyi patak friss vize. De a padlódeszka ismét megnyikordul, ezúttal hallhatóbban. Eliel felhajtja az italt, a szilvás zamatú whisky égeti a torkát.

– Halló? – szólal meg határozottan, bár tudja, hogy senki sem fog válaszolni. Legutóbb Anne-Marie életében tette ezt. Olyankor, amikor hazatérve nem volt biztos benne, otthon van-e a felesége.

Leteszi a poharat a bárszekrényre, és köhint egyet. Persze hogy egyedül van a lakásban. Hiszen be volt kapcsolva a riasztó, amikor belépett, és azóta nem nyílt ki az ajtó.

– Halló? – hallja ismét saját hangját. Tisztában van vele, hogy nem tenné ezt, ha száz százalékig biztos lenne benne, hogy nincs senki más a lakásban. A gyanakvás olyan, mint a mellkasba döfött kard. – Ki van ott?

A nyikorgó hang ezúttal a fal mögül, a konyhából hallatszik. Súrlódás, ami rövid csattanással végződik. A konyhaszekrény fiókja.

Eliel hátán végigfut a hideg, egészen a tarkójáig. Felkapja a telefonját, a gyorshívón kikeresi Joonas számát. A lépések egyre tisztábban hallatszanak. És ekkor meglátja a konyhában a nyugodt léptekkel közeledő sötét alakot. Kicsúszik a kezéből a telefon, és leesik a lába elé a padlóra.

2

Joonas Lamberg kinyitja a kocsi ajtaját és kiszáll. A szitáló eső benedvesíti kopaszra nyírt fejét, és a pamutzakó sem védi a metsző széltől. Már magára húzná a kabátját, de gyorsan elveti a gondolatot, és bezárja a frissen fényezett, csillogó Maybach ajtaját. Mégiscsak a rendőrség speciális egységének egykori tagja, aki teljes felszerelésben alámerült a jeges vízben, és vagy nyolc órán át feküdt mozdulatlanul a mesterlövész puska távcsövébe nézve a dermesztő fagytól deres bádogtetőn. Egynél többször sütötte el a fegyverét, hogy öljön, és ugyanannyiszor lőttek rá is. Egy golyó, amelyet egy svédországi finn bankrabló kilenc milliméterese indított útnak 1998 novemberében, maradandó sebhelyet hagyott a térde fölött; ezzel kezdődött a visszaszámlálás a kommandós karrierjében. A kényszerítő körülmények miatt a magánszektorra váltott Joonast hosszú pályafutása során támadták késsel és biciklilánccal is, de általában ő került ki győztesen az összecsapásokból. Fegyvert nem hord, mióta otthagyta a rendőrséget, pedig otthon van neki. Nem, ő bízik a krav magában, az izraeli önvédelmi sportban, amelyben negyvenéves tapasztalattal és fekete övvel rendelkezik.

Világos tehát, hogy kabát nélkül is el tudja szívni a cigarettáját, akkor is, ha ma egyenesen gyilkos a tenger felől fújó szél. A plusz két fok ellenére mintha egy mélyhűtőben állna. A szájába veszi a cigarettát, meggyújtja a gázöngyújtójával, és megvakarja a nyakán lévő sebhelyet, ami viszketni kezd a hideg levegőtől. Szippant egyet, és a főnök ablakai felé pillant. A főnök, aki az elmúlt három évben tíz évet öregedett. Felesége halála után Zetterborg léptei fokozatosan merevebbé váltak, és a korábbinál nehezebben tudott bármiféle kapcsolatot teremteni.

Joonas idősek otthonában lakó édesanyjára gondol, aki egy évvel fiatalabb Zetterborgnál. Az Alzheimer-kór az utóbbi hónapokban minden frissebb emléket kitörölve uralkodott el rajta, és nem néz ki rózsásnak a jövője. Joonas fejében gyakran megfordul, hogy az utolsó napjaira el kellene vinnie az anyját valahová, ahol a jeges eső helyett lágy földközi-tengeri szél fúj.

Kifújja a füstöt a tüdejéből, ami aztán gyorsan elszáll a széllel. Ismét az órájára pillant, mintegy ellenőrzésként, hogy meddig égett a cigaretta. Szív még pár gyors slukkot, a földre dobja a csikket, és ekkor veszi észre, hogy csöng a telefonja a Maybach első ülésén. Beül az autóba és kezébe veszi a mobilt. A kijelzőn a Károly herceg név villog. Önmagában illetlen vicc, amit az idősebb Zetterborg biztosan helytelenítene, ha tudomására jutna, milyen csúfnevet adott Axelnak. Joonas mindig udvarias a családdal, de sosem alázatos vagy túlzottan hivatalos. Ezt kérte tőle a gyártulajdonos.

– Joonas.

– Üdv, Joonas… Gondoltam, felhívlak, mert… – Axel Zetterborg hangja zaklatott.

Joonas azt teszi, amihez a legjobban ért, türelmesen vár.

– Apával vagy? – nyögi ki végül Axel.

– Apád otthon van. Én itt vagyok az utcán az autóban.

– Nem egyenesen az étterembe kellett volna jönnötök?

– Apád fel akart ugrani a lakásba.

– Oké… Várják őt az étteremben.

Joonas Lamberg előrehajol, hogy lássa az épület sarkán lévő ablakokat. Halvány világosságot lát.

– Nem veszi fel a telefont. Általában mindig válaszol – mondja Axel aggódva. – Egyébként nem hívnálak, de ma panaszkodott, hogy nem érzi jól magát.

– Biztos mindjárt…

– Menj, nézd meg!

– De…

– Tedd, amit mondok, Joonas!

– Rendben. Felmegyek – feleli Joonas, és kiugrik az autóból.

A főnöknek valószínűleg nincs baja, de a legkisebb gyanú és a cselekvés között semmi esetre sem telhet el több másodperc. A beszélgetés még tart, mikor már felfelé rohan a lépcsőn. Hat emelet nem egész fél perc alatt. A térde jól működik, pedig tudja, hogy a röntgenfelvételeken borzasztóan néz ki, és bármely percben összerogyhat alatta.

– Az ajtónál vagyok. Idekint minden csendes… – mondja Joonas a telefonba kissé lihegve, és becsenget.

– Nem is gondoltam semmi olyasmire, de… – Axel félbehagyja a mondatot, mert az apja mérges hangját reméli hallani. Jövök már, a pokolba is!

Azonban nem ez történik, és az ajtó nem nyílik ki. Joonas egy pillanatig telefonját a füléhez tartva áll az ajtó előtt, és a névtáblára mered, amelyen fekete alapon fehér betűkkel Zetterborg olvasható. Aztán határozottan bekopog. Múlnak a másodpercek, már több mint egy perc eltelt.

– Joonas? – szól Axel, és Joonas nyugtalanságot hall a hangjában.

A saját kulcsával kinyitja az ajtót.

– Axel – mondja a nappaliba érve –, itt valami tényleg nincs rendben.

3

Jessica Niemi bűnügyi főnyomozó nézi, ahogy a szürke téli bundát növesztett mókus átszalad az úton, és hihetetlen gyorsasággal felmászik a vastag fatörzsön. A természet apró csodái, mint ennek a gravitációs erővel szembeszálló rágcsálónak a fürgesége, mindig ámulatba ejtették Jessicát. Évről évre jobban vágyik ki a természetbe, talán, hogy eltávolodjon a munkája során látott tragédiáktól és rémisztő emberi sorsoktól. Most azonban nem emiatt jött ki a Központi parkba ezen a sötét januári estén.

A mókus eltűnik, de Jessica hallja az apró körmök kaparó hangját a fa kérgén, és látja, hogy néhány méter magasságban hajladoznak az ágak. A futópályát sűrű sötét erdő szegélyezi, és a szitáló jégeső sem igen csalogatja ide a testedzőket. Jessica hozott magával zseblámpát, de egyelőre elboldogul az út mentén ritkásan álló lámpák fényében.

Bal kezével felhúzza széldzsekije cipzárját. Jobb keze még mindig fel van kötve. Erre már nem lenne feltétlenül szükség a gyógyuláshoz, de hasogat a karja, ha a december közepén megsérült csuklója szabadon lóg. Akkor a kőtörő kalapács, amellyel a fiatal nő lesújtott, a csuklóján kívül a hüvelykujja tövét is elintézte. Összeroncsolta a nagy trapézcsontot; a sebész minden szakértelmére szükség volt ahhoz, hogy hüvelykujját egy napon talán még használni tudja. A sikeres műtét ellenére türelmet igénylő, hosszadalmas rehabilitációs folyamat előtt áll. Óvatos becslések szerint nyáron, vagy talán csak ősszel veheti legközelebb kezébe a pisztolyát a pasilai rendőrszékház lőpályáján. Már ha egyáltalán vissza akar menni. Egyelőre még nem biztos benne.

A fizetés nélküli szabadság gondolata Jessicát magát is meglepte: Helluval sikerült megegyezniük, hogy folytathatja az egységnél, ahogy eddig, csak az egészséges kezet feltételező terepmunkát hagyja a többiekre. És egy ideig Jessica úgy is érezte, hogy folytatni akarja. Hellu új lehetőséget adott neki, attól függetlenül, amit megtudott róla és a múltjáról. Mentőövet dobott neki, és egy futó pillanatig ő hajlandó volt belekapaszkodni. De azután…

Jessica megáll, és a futópálya nedves felületét szemléli. A szél felborzolja a vizet, a pocsolyák még nem fagytak be.

Pontosan itt történt. Ezen a helyen támadt rá tavaly novemberben egy részeg férfi. Miután ledöntötte a földre, egyetlen szót ismételgetett a fülébe: szenteste. És mindössze ötven méterre az úttól, az erdőben egy összeégett férfi holttestére bukkantak szenteste.

Széllökés hintáztatja a fák csupasz ágait a sötétben. Jessica összerezzen, gyorsan közeledő zúgást hall, és néhány másodperc múlva egy kerékpáros suhan el mellette kompressziós mezben, és ugyanolyan gyorsan eltűnik a szeme elől, ahogy felbukkant. Jessica hátán végigfut a hideg. Nem hisz a véletlenekben. Tudja, hogy valami készül. Valami, amit egyedül kell tisztáznia.

Emlékszik, hogy karácsony éjszakáján kinézett a lakása ablakából. Emlékszik, mit látott. Szarvas fejű alakokat. A boszorkánybanda tagjai lehettek azok, akik egy éve több embert megöltek, és végül az ő életét is fenyegették.

De mégsem bízhat meg teljesen az észleléseiben. Könnyen lehetséges, hogy a tudata összekevert két világot, és csak az egyik valóságos. Éppen emiatt kell egyedül kutatnia az ügyet, megbizonyosodnia arról, hogy valódi a veszély. Ellenkező esetben örök időkre őrültnek bélyegeznék.

Megkeresi a telefonján a kamerát, felkapcsolja a zseblámpát, és lelép az útról az erdőbe, a felé a hely felé, ahol szenteste megtalálták a férfi holttestét.

4

Jusuf Pepple, a helsinki rendőrség súlyos bűncselekményeket vizsgáló egységének nyomozója leállítja autóját a Vuorimiehenkatu és a Muukalaiskatu kereszteződésénél, ahol kék-fehér kordonszalagot feszítettek ki. Az autórádió hangszóróiból a Fella Nalle rapegyüttes zenéje bömböl, valószínűleg az út menti ház kapujáig is elhallatszik. A finn nyelvű rap Jusuf lelki erőforrása. Serdülőkora kezdetétől fogva hallgatja, mikor a söderkullai házibulikon a Punainen tiili, a Renesanssi és a Hampuusin päiväkirja – a hazai hiphop klasszikusai – számai kezdtek szólni.

Lekapcsolja a motort, felkapja a fehér Marlboro dobozát, és kikászálódik a kocsiból. Néhány fokkal fagypont fölötti a hőmérséklet, pedig már január van. A Kaivopuisto park felől fújó élénk tengeri szélnek köszönhetően azonban fagyos a levegő. Jusuf hallja, amint kinyílik a mellette álló kisbusz tolóajtaja, és egy szőke nő lép ki rajta sportszatyorral a vállán. Szinte észrevétlen biccentéssel köszönnek egymásnak.

– Vasalóház – mondja a nő, miközben Jusuf rágyújt.

– Micsoda?

A nő az előttük magasodó, világos színű, háromszög alakú épületre mutat.

– Az ott. Másolat Manhattanből.

Jusuf tettetett meglepetéssel néz a nőre, akit Tanjának hívnak, helyszínelő, és nagyon aranyos. Táncoltak a kiskarácsonyi bulin egy lassút, és utána csókolóztak. Ennél több aztán nem történt köztük, Jusuf nem emlékszik, miért. Talán akkor még túl friss volt a szakítás Annával, talán úgy gondolta, ha kikezd Tanjával, véglegesen kizárja a visszatérést a szerelméhez. Így utólag átgondolva, talán egész ősszel a korábbi életét élte, még ha akkor nem is volt teljesen tudatában ennek. Mindenesetre a kiskarácsonyi táncra sosem tértek vissza, ami szintén furcsa egy kissé. Mintha két vadidegen ember találkozott volna egy csók erejéig, aztán mentek mindketten a maguk útján. Eddig tartott a varázslat, vagy valami ilyesmi.

– Miről beszélsz? – kérdi Jusuf, mire Tanja eltúlzottan csalódott arcot vág.

– Max Frelander építész New Yorkban járt, és nagyon megtetszett neki a Flatiron Building. Ez Manhattanben az Ötödik sugárúton található felhőkarcoló, aminek az alaprajza nagyjából háromszög alakú. Frelander el akarta hozni Helsinkibe a nagyvilág stílusát. Íme az eredmény.

– Flatiron? Az építész felépíttette a Kaivopuistóban a saját verzióját a vasaló formájú házról?

– Nem egészen. Átformálta a telken lévő épületet, emeleteket húzott rá, és lekerekítette az oromzat sarkát. Úgy 1930 táján.

Jusuf nézi az előtte emelkedő nyolcszintes, funkcionalista stílusú házat, és mélyet szív a cigarettájából. A Tehtaankaturól hallatszó villamoszaj kezdődő földrengés benyomását kelti.

– Szóval a nagyvilág stílusát. Nem vagyok tőle odáig.

– Tulajdonképpen érthető. Az eredeti Vasalóház háromszor magasabb.

– Flanders próbálkozása tehát egy torzó lett.

– Frelander.

Jusuf vidáman néz Tanjára, és a cigarettát tartó ujjaival rámutat.

– Frelander. Persze. És te mindezt azért tudod, mert…

– Nem meséltem a múltkor? Vagy csak táncoltunk?

– Csak azt csináltuk? Táncoltunk?

– Főleg. – Tanja elmosolyodik, és a füle mögé simítja a sapkája alól kikandikáló haját. – Majdnem diplomás építész vagyok.

Jusuf szája mosolyra húzódik, kivillannak fehér fogai.

– Azta! Hogy a francba lett egy majdnem diplomás építészből véres tetthelyeket átfésülő rendőrségi helyszínelő?

– A célnál is vissza lehet fordulni, Jusuf. És még könnyebben, mint ha korábban tenné az ember.

– Biztos így van – bólint Jusuf, hogy lezárja a flörtölésbe hajló beszélgetést, és néhány lépést tesz az épület felé.

Talán folytathatják majd valamikor ott, ahol a bulin abbahagyták, de nem lenne illendő a tetthelyen megbeszélni egy randit, vagy akár csak gondolni is ilyesmire, amikor még ki sem hűlt a holttest. A Muukalaiskatun a parkoló autókon kívül három rendőrségi furgon és egy mentő áll. Jusuf annyira megszokta a házak falairól visszatükröződő villogó kék fényt, hogy csukott szemmel is le tudná írni. A környezetnek küldött üzenet ez, melynek tartalma sosem szép. Mintha a halál írta volna be a nevét a vendégkönyvbe.

– Úgy látszik, a mai ügyfél egy kicsit különlegesebb. – Jusuf eldobja a csikket és eltapossa. Ez a hetedik cigarettája, és biztosan nem az utolsó a mai napon.

– Mindig tudtam, hogy csak idő kérdése, és történni fog valami ilyesmi – bólint Tanja. – Azt hinné az ember, hogy a RealEst fejeseit manapság rendkívüli biztonsági intézkedésekkel védik.

– Bizony.

Jusuf a két overallos rendőrt nézi, akik a kapu előtti lépcsőn ülő férfival beszélnek. Egyenes nadrágot és hosszú, fekete kabátot visel. Ez biztos az a gépkocsivezető és testőr, akit Hellu említett a telefonban.

– Hamarosan találkozunk. Megyek, felhúzom az űrruhát – indul vissza Tanja a kisbuszhoz.

Jusuf int neki, és a vasaló formájú épület kapuja felé veszi az irányt. Leguggolva átbújik a kordonjelző szalag alatt, majd felmutatja a személyi igazolványát az overallos kollégának. Már hat éve járja a bűncselekmények helyszíneit, mégis gyakran megállítják, ha rendőrség által lezárt területre akar bemenni. Lezser civil öltözéke és sötét bőre még a 2020-as években sem felel meg a bűnügyi nyomozókról alkotott képnek. Jusuf továbbra is az egyetlen színes bőrű az egységben, és megszokta, hogy megbámulják és tapintatlan megjegyzéseket tesznek rá, ha új kollégákkal vagy ügyfelekkel találkozik.

Ez alkalommal azonban ismerősök a járőrök.

– Mi a szitu? – lép oda zsebre tett kézzel az egyik rendőrhöz. A férfi neve Hallvik, tapasztalt szakember, Jusuf már korábban is találkozott vele tetthelyeken.

– Bent van a főfelügyelő – válaszolja Hallvik, miközben a másik rendőr a lépcsőn ülő férfival beszél.

Jusuf bólint, és kérdőn biccent feléjük.

– A gépkocsivezető – mondja halkan Hallvik. – Ő az, aki beszélt a segélyvonallal.

– Látott valamit?

– Úgy tűnik, nem. – Hallvik kiköp a földre. – Az áldozat fia is a lakásban volt, amikor megérkeztünk. Valószínűleg a közeli étteremből rohant oda, ahol a társaságuk, az áldozatot is beleszámítva, vacsorázni szándékozott.

Jusuf kis ideig hallgat, feldolgozza a hallottakat.

– Hol van Axel Zetterborg?

– Az autóban – biccent Hallvik a furgon felé. – Teljesen kiborult. Elég nyomatékosan kellett felszólítanunk, hogy távozzon a lakásból. Az ő és a sofőr történetében azonban nem volt semmi ellentmondás.

Jusuf vet egy pillantást az autóra, ahol Axel Zetterborg ül további információkra várva. Ki kell hallgatni, hogy hazamehessen. Hacsak nem merül fel a gyanú, hogy köze van az apja halálához.

– Elsőként értetek a lakásba? – néz Jusuf Hallvikra.

A férfi bólint.

– Mi történt tulajdonképpen?

– A látvány elég szomorú. Azt mondanám, menj, nézd meg, már amennyire be lehet menni a lakásba a helyszín tönkretétele nélkül… Igaz, van ott már néhány fehéroverallos, és ezek szerint még több is jön…

– Oké.

Jusuf bemegy a nyitott kapun. Felhúzza a Hallviktól kapott kék műanyag cipővédőt, fehér védőkesztyűt és a szájmaszkot. A fülében még mindig zakatoló rapszám egyáltalán nem illik a díszes lépcsőházhoz.

5

A hatodik emeleti lépcsőpihenőben egy nő áll, rövid, szőkére festett haja tövénél kikandikál a sötét lenövés. Hellu – hivatalosabban Helena Lappi főfelügyelő – fekete steppelt kabátot visel, valamint a szabályos védőfelszerelést. Jusuf nem látja Hellu száját, de a tekintete fáradtnak, kissé mérgesnek tűnik. A ritka kivételes helyzetektől eltekintve Hellu tulajdonképpen mindig így néz ki.

– Szia – köszön Jusuf, de Hellu nem válaszol.

A főfelügyelő megfordul, és benéz a nyitott ajtón. A hosszú előszoba végében vaku villog. A fényképezés alanya Finnország kétségtelenül egyik legismertebb iparmágnása, igaz, más okból, mint azt a cég ötvenéves jubileumának napján feltételezhetnénk. Jusuf a lift előtt marad, és kezét csípőre téve a lakásajtón lévő névtáblára pillant.

– Zetterborg – mondja halkan.

– Nem derült ki eddig? – kérdi Hellu fáradtan, de ezúttal nem hangzik különösebben gúnyosnak.

– Na ja, értettem, de…

– Masszív ügy, Jusuf. Mindkettőnk eddigi pályafutása során a legjelentősebb – folytatja Hellu, és Jusuf felé fordulva leveszi a szájmaszkját. – Eliel Zetterborgot egy nagy késsel egyenesen szíven szúrták.

– Jesszus. Van valami…

– Joonas Lamberg, sofőr és testőr. Talán már láttad is lent.

Jusuf bólint. Tompa csattanás hallatszik, amit mély zúgás követ, ahogy a lift megindul és lassan eltűnik az aknában.

– Lamberg meghallgatása most a legfontosabb. Állítólag az ajtóig kísérte Zetterborgot, és hallotta, amikor a főnök kikapcsolta a riasztórendszert. A lakásban tehát a józan logika szerint nem bujkálhatott senki.

– A lépcsőházban várta a gyilkos?

Hellu megrázza a fejét.

– A testőr gyalog ment le, és minden emeletet átvizsgált. Elmondása szerint minden este ezt teszi.

– És a legfelső emelet? – kérdi Jusuf, mire Hellu bólint. – És senki sem jött be a kapun?

– Lamberg legalábbis nem látta. Elég akkurátusnak tűnik a fickó, ezért hinnék a szavának.

– Mi a fene… Akkor egy másik lakásból jött a gyilkos?

– A járőr a gondnokkal becsöngetett minden lakásba, mindenhol otthon voltak, de senki sem látott semmit. – Hellu a Zetterborg lakásával szemközti ajtóra mutat. – A szomszéd nő ugyan azt állította, hogy tompa kiáltást hallott a gyilkosság időpontjában, de nem volt benne biztos, és nem tudott pontosabbat mondani.

– Azért valószínűleg felkiáltott az áldozat.

– Az, hogy hogyan került be az elkövető Zetterborg lakásába, egyelőre teljes talány. A zár érintetlen. Zetterborgnak kellett ajtót nyitnia a gyilkosnak.

– És a hátsó bejárat? – kérdi Jusuf halkan. Barátja, Jessica Niemi hatalmas luxuslakására gondol Etu-Töölöben.

– Ép az ajtó.

Lent becsukódik a lift rácsa, a kabin elindul felfelé. Jusuf további kérdéseket tenne fel, de Hellu felemeli a mutatóujját, és a füléhez teszi a rezgésre állított mobilját.

– Lappi. Szervusz. Jó… igen.

A főfelügyelő eltűnik Zetterborg lakásának előszobájában, Jusufot pedig ott hagyja a lépcsőházban. Ugyanekkor a liftkabin megáll az emeleten, egy ötvenes, szakállas férfi száll ki belőle. Olyan, mintha éppen kísértetet látott volna. Fekete, kapucnis pulóverén nagybetűs felirat: Gondnokság-Makkonen. Jusuf a mellette megjelenő Hellura néz, aki egy pillanatra a mellére teszi a telefont.

– A gondnok – mondja, és folytatja a beszélgetést.

– Jó estét – köszönti Jusuf a lift ajtaját becsukó férfit.

– Jó estét, Jari Makkonen vagyok, a gondnok…

– Jusuf Pepple a rendőrségtől – mutatja fel Jusuf a nyakában lógó személyi igazolványát. – Maga járta végig a rendőrökkel az A lépcsőház lakásait?

– Igen, mind a tizenkettőt.

Makkonen fekete, bő farmerje zsebébe dugja mindkét kezét, nyilván nem talál jobb helyet nekik. Felső fogközei néhol elszíneződtek a tubáktól, lélegzetén fűszeres étel illata érződik.

– Hová vezet a lakás hátsó bejárata? – kérdezi Jusuf.

– Onnan a padlásra és a belső udvarra lehet jutni.

– Lift van ott?

Makkonen megrázza a fejét.

– A padlásról át lehet menni a többi lépcsőházba?

– Nem.

Jusuf a férfi őszülő szakállát nézi, aminek az alja kis rojtba van kötve.

– Voltak fent a padláson a rendőrökkel?

Makkonen bólint.

– És a belső udvarról van kijárat az utcára…

– Igen. És persze a B és C lépcsőházba. És a ház másik oldalán a Vuorimiehenkatura, mert onnan is van bejárat.

– Ugyanaz a kulcs jó mindegyik kapuhoz?

– Nem, mindegyik egyedi, a többi lépcsőház kapuját nem nyitja.

– Milyen messzire van a kijárat az A lépcsőház utca felőli kapujától?

– Húsz méterre – feleli Makkonen, és Jusuf maga elé képzeli a Muukalaiskatu magas fáit, melyek ágai szükség esetén védelmet nyújtanak a ház előtt közlekedőknek. Valaki könnyen beosonhatott a kijáraton anélkül, hogy Zetterborg testőre észrevette volna. És ha a gyilkos tudta vagy látta, hogy Lamberg az utcán őrködik, bizonyosan a Vuorimiehenkatu felőli bejáratot választotta.

– Ebben az épületben lakik? – kérdi Jusuf kis csendet követően.

– Nem. – A gondnok arcán hitetlenkedő kifejezés jelenik meg. – Én a Pietarinkatuban lakom. Három másik ház gondnoka is vagyok.

Jusuf ismét Hellura pillant, aki továbbra is háttal áll neki, és motyog valamit a mobiljába. Hellu mint a nyomozás vezetője nyilván több vasat tart a tűzben, de kellemesebb lenne, ha ezeket az ügyeit például az autóban intézné, útban vissza Pasila felé. De Hellu már csak Hellu marad.

– Vannak a házban térfigyelő kamerák vagy valami más, ami hasznos lehet? Elektromos zárak, belépésellenőrzés vagy hasonló? – kérdi Jusuf, de Makkonen ismét a fejét rázza.

Hellu végre befejezi a telefonálást, és kilép hozzájuk a lépcsőházba. Hűvösen néz az ideges gondnokra, mintha megérezné a félelmét, és ettől erőt kapna.

– A következő órákban… és napokban elérhetőnek kell lennie – mondja.

– Igen, persze – feleli Makkonen, majd átnéz a főfelügyelő válla fölött, nyilván megpróbál legalább egy villanásnyit látni abból, ami Zetterborg lakásában történt.

– Pepple bűnügyi nyomozó lesz a kapcsolattartó – közli Hellu, és hosszan, jelentőségteljesen néz rá, mire a gondnok visszamegy a liftbe, és megnyomja a földszint gombját.

Jusuf követi, ahogy Makkonen rémült tekintete eltűnik az emeletek között. Hellu a lakás felé biccent. Showtime.

6

Axel Zetterborg hallja az autóba beszűrődő hangokat, de a rendőrök beszélgetését nem érti. A kezére pillant, végre már nem remeg. A Muukalaiskatun álló autók tetején kék fények villognak. A látvány egy B-kategóriás akciófilmet idéz.

Axel idegesen felsóhajt. Az apja meghalt. Ezt nehéz elhinni. És ugyanakkor minden a napnál is világosabb. Az apja most egy olyan helyen van, amely remélhetőleg nem jobb a pokolnál, és ez így van jól.

Ökölbe szorul a keze. Mindent megtett a cégért, évek óta nem volt szabadságon, hiába kérte a felesége, és csábító állásajánlatokat utasított vissza az évek során még a tengeren túlról is. Lehet, hogy a magánélete színes, de mindig a cég érdekeit tartotta szem előtt. Mindez nem volt elég az apjának. Bassza meg! A RealEst sikerét még a felesége gyermek utáni vágya elé is helyezte. Vagy talán mégis az a gyermektelenség oka, hogy ő nem akar gyereket. Végre sikerült meggyőznie a feleségét, hogy hagyják abba a több éve tartó, fölöslegesnek bizonyult és iszonyú drága meddőségi kezeléseket. Igaz, nem az ő hímivarsejtjein múlt a dolog, ez már egyszer bebizonyosodott.

A nadrágzsebéhez nyúl, de az üres. A rendőrök elvették a telefonját. Állítólag rögtön visszakapja, amint beszélt vele valaki a bűnügyi rendőrségtől.

A kezébe temeti az arcát. Mennyire más lehetett volna ez az este! A Saslik étterem különtermében biztonságosan részegre itta volna magát, időben lelépett volna előbb a Teatteri bár VIP termébe, utána az Uudenmaankatu sztriptízklubjába. És a befejezés, amellyel örökre emlékezetessé akarta tenni a cég jubileumát: éjszakára lefoglalta a Hotel Kämp Mannerheim lakosztályát, ahol Shirley-vel vagy a klub valamelyik másik kurvájával akarta oldani az egész hetes stresszt. Talán egyszerre kettőt is vett volna, órákig dugta volna ezeket az agyatlan tyúkokat, és egy csomó burgert rendelt volna a szobaszerviztől. Most mindez csupán ábránd marad.

Az apja meghalt. Hogy is változhatott minden aranyból szarrá ilyen gyorsan?

Öklével a rendőrautó hátsó ablakára csap.

7

Jusuf belép a múzeumillatú lakásba. A bejárati ajtó mellett egy kupac műanyag fóliával bevont könyv áll.

– Zetterborg könyvmoly? – guggol le a könyvek mellé.

– Nehogy hozzájuk nyúlj! – inti Hellu. – Kapcsolódhatnak valahogy az esethez.

Jusuf azonban már a kesztyűs kezébe vett egyet. James Joyce: Ulysses. Jó vastag klasszikus, amelyet a gimnáziumban nem olvasott el. A könyv előzéklapján a Helsinki Városi Könyvtár bélyegzője díszeleg.

– Ezért húztam fel… ezt – mutatja Jusuf a kezét.

Hellu gyilkos tekintetét kerülve visszateszi a könyvet a padlóra, és követi a főfelügyelőt a nappaliba. Eliel Zetterborg a hátán fekszik a padlón a zongora és a bárszekrény között. Inge ujján látni, hogy eredetileg fehér volt, mielőtt vörösre színeződött.

– A gyilkos fegyver? – mutat Jusuf a sárga számozott cédulával megjelölt hosszú, véres konyhakésre, amely mindössze egy méterre az áldozattól meredezik a padlódeszkában. Úgy látszik, a padlóba szúrták.

– Ez aztán az áttörés – jegyzi meg Hellu, és kikerüli az ajtóban a fehér védőöltözéket viselő helyszínelőt, aki egy szerszámosdobozt cipel. – A konyhafiókból kapták fel.

Valaki bejön az ajtón, és Jusuf hallja, hogy a helyszínelők a konyhában beszélgetnek. Felismeri Tanja hangját.

– Érdekes – jegyzi meg halkan.

– Mi?

– Az, hogy ennyire véletlenszerűen választották ki a gyilkos fegyvert. Ha valaki azzal a szándékkal hatolt be ide, hogy megöli Zetterborgot, feltételezhető lenne, hogy van nála fegyver.

– Talán a behatolónak nem állt szándékában megölni Zetterborgot – veti fel Hellu, de Jusuf a fejét rázza.

– A gyilkos leszúrta az áldozatot, aztán kihúzta a kést a mellkasából. Tudnia kellett, hogy így gyorsabban és biztosabban hal meg – fejtegeti Jusuf, és Hellura néz. – Nem hat túl spontánnak, még akkor sem, ha a fegyvert a konyhából hozta.

Hellu arcán fanyar mosoly jelenik meg.

– Láttunk már ilyet korábban is. Egy előre el nem tervezett tetthez féktelen és tartós erőszak társul. Talán valaki ki akarta rabolni a lakást, és meg kellett ölnie a váratlanul hazaérkező Zetterborgot.

– Lehet… Csak szerintem naivitás feltételezni, hogy a tettes rabolni jött, ha figyelembe vesszük, hogy a padlón holtan fekvő férfi jelenleg az egyik leggyűlöltebb ember Finnországban. Azonkívül az, hogy a tettesnek valamilyen felfoghatatlan módon sikerült megkerülnie a riasztórendszert, és ráadásul úgy lelépnie, hogy senki nem vette észre, tervszerűségre utal. A ház előtt mégiscsak egy kőkemény biztonságis őrködött, aki aligha Donald kacsát olvasgatott…

Hellu szinte észrevétlenül megrázza a fejét.

– Türelem, Jusuf. Az, hogy tervszerű volt a behatolás, még nem feltétlenül jelenti, hogy a gyilkosság is az volt.

Hellu körbenéz. Jusuf felsóhajt a maszkja mögött, és azon tűnődik, miért akarja azt hinni a főnök, hogy a bűncselekményt pillanatnyi ötlettől vezérelve követték el, még ha a gyilkos fegyver az áldozat konyhájában talált kés is.

– Nos, legalább az öngyilkosságot kizárhatjuk.

Jusuf néhány lépést tesz a holttest felé. Hellu telefonja ismét megszólal, és a nő eltűnik az előszobában.

– Lappi. Még nem… Igen, igen.

Jusuf az órájára pillant. Öt perc múlva fél nyolc. Jégeső dobol az ablakokon. Az utcáról villamos csörömpölése hallatszik. A hangról egy középkori kordé jut az eszébe, ami az idős ember holttestéért jött, és a sűrű ködön át egy olyan helyre szállítja, ahol egyiküknek sincs keresnivalója.

Körülnéz, valamiféle összképet igyekszik kialakítani a helyzetről. Lehetséges, hogy a gyilkosnak kulcsa volt a lakáshoz és egész idő alatt itt volt? A tavalyi boszorkánybandaügyre gondol: Jessicával bementek egy Kulosaariban lévő tengerparti luxusvillába, ahol az ebédlőasztalnál egy halott nő ült egyenes tartással, estélyi ruhában. Aznap este a gyilkos a tetthelyen bújt el, és később surrant ki a helyszínelők fehér overalljába öltözve. Az eset példátlan volt. Ugyanezt a hibát nem fogják megismételni. Ezt követően minden gyilkossági helyszínt rendkívül aprólékosan átvizsgáltak, gyakran hőkamera segítségével. Ennek ellenére Jusufot az a kellemetlen érzés keríti hatalmába, hogy valamit vagy valakit nem vettek észre az elsőként kiérkező rendőrök.

– Jusuf – szól Hellu.

Befejezte a telefonálást, és csípőre tett kézzel áll a konyha és a nappali közötti ajtóban.

– Először is, nem a testőr hívta a segélyhívószámot, hanem Eliel Zetterborg maga. Lamberg csak lefolytatta a beszélgetést, miután bement a lakásba, és riasztotta a mentőket.

– Oké, változtat ez valamit a helyzeten?

– Nem tudom. Majd te kideríted. Másodszor, Pasilába kell mennem.

– Sajtótájékoztató?

Hellu bólint.

– Most te vagy az ügy főnyomozója.

Jusuf gyomra összeszorul. Ilyen bombára nem számított.

– Tessék?

– Tessék? – utánozza Hellu a férfi meglepett arckifejezését. – Harjula csak most indult Tamperéből Helsinkibe. Később még meglátjuk, ha túl nagynak érzed a nyomást.

Jusuf bólint. A váratlan felelősségtől izzadni kezd a tenyere. Több tucat gyilkossági esetet vizsgált már, de sosem főnyomozóként.

– De ha most úgy érzed, hogy… – kezdi Hellu, Jusuf azonban gyorsan megrázza a fejét.

– Nem, nem – feleli, és szinte észrevétlenül elmosolyodik. A kezdeti sokk gyorsan izgalommal vegyes lelkesedéssé változik. – Intézem, Hellu. Köszönöm a bizalmat.

8

A deres mohán heverő gallyak ropognak Jessica cipője alatt, ahogy a fák között megközelíti a helyet, ahol szenteste megtalálták a holttestet. Halkan káromkodik, amikor egy vékony ág fájdalmasan megkarcolja az arcát. Ruskeasuo felől szirénázás hallatszik. Itt az erdőben párásabb és hidegebb a levegő, mint a Mannerheimintie emeletes házai övezte aszfalton.

Beljebb hatol a bozótba, amíg a fákat csupasz sziklák váltják fel. Bekapcsolja a mobilját, és látja a kijelzőn, hogy Jusuf két üzenetet küldött. Úgy dönt, nem olvassa el őket. Most koncentrálnia kell. Egy megszenesedett emberi testet ábrázoló képsorozatot hív elő, és összehasonlítja a fotókat az elé táruló sötét tájjal. Ugyanaz a hely. Kétség nem fér hozzá, bár a gyújtogatás nem hagyott látható nyomot a sziklán. A képeken látható kis kövek alkotta kör elvesztette formáját, néhányat valószínűleg elvittek megvizsgálni.

Jessica lehajol, és felemel egy követ. Átlagos, fél hüvelykujjnyi darab, a közelből hozhatták ide.

Kétségtelenül egyfajta rituális gyilkosságról van szó.

Olvasta a beszámolót, amely szerint az ismeretlen halottnak két metszőfoga hiányzik. Ösztönösen a felkötött kezére pillant. Kiverte a rá támadó részeg alak metszőfogait.

Reccsenést hall, felnéz a hang irányába. A szélben hajladoznak a szikla szélén növő alacsony lucfenyők. Azonban senkit sem látni. Jessicán bizonytalan érzés lesz úrrá, talán nem kellene éppen most egyedül lennie ezen a sziklán. Talán valaki várja ott a sötétben. Talán besétált a csapdába.

Nincs semmi baj. Koncentrálj, Jessica!

Megrázza a fejét, néhány fotót készít a helyről, ahol a holttestet megtalálták, majd mobilja GPS-applikációjával bejelöli a térképen. Utána visszateszi a telefont a kabátzsebébe, és hosszú, tempós léptekkel ugyanazon az útvonalon elindul vissza, amelyen jött.

Újabb reccsenés.

Jessica hallja, hogy valami mozog mögötte a sötétben. Felgyorsítja a lépteit és hátrapillant. Az alacsony facsemeték mögül szarvak bukkannak elő, mire felkiált a rémülettől. Kiszalad a lába alól a talaj, és két fenyő közé zuhan. Felordít a fájdalomtól, mert a sérült kezére esett. Gyorsan a hátára fordul, és zseblámpája fényét a kőhajításnyira lévő facsemetékre irányítja. Az agancsos fej felemelkedik, amíg már látni lehet, majd négy vékony lábán fürgén futásnak ered.

Szarvas. A rohadt életbe.

Jessica lenyugtatja a légzését, aztán nagy nehezen feltápászkodik. A futópálya már csak néhány tíz méterre van, mögötte az istálló fényei ragyognak. Lovak nyerítenek, emberek duruzsolása hallatszik.

9

Nina Ruska halkan nyög egyet. Fáj a térde, annyi ideje dörzsölődik már a lepedőhöz, hogy hamarosan horzsolások lesznek rajta. Már kétszer is a csúcsponton volt, és kész lenne abbahagyni, de Tom, aki szorosan fogja a fenekét, valami miatt még nem jutott el az orgazmusig.

– Váltsunk pózt – lihegi, miközben a férfi újra és újra behatol a testébe. Tom valószínűleg nem hallotta, mert nem hagyja abba, ujjai a derekába mélyednek, hasa a fenekének feszül. Azután száját Nina fültövéhez nyomva felhördül.

– Bocs – mondja, és erőtlenül hengeredik mellé az ágyra.

Nina a hátára fordul, és a férfi karjába fészkelődik.

– Miért?

– Mert ilyen sokáig tartott. Nem akart meggyulladni a puskapor.

Nina felnevet, majd a térdéhez nyúl; olyan, mintha smirglivel dörzsölték volna.

– Stresszes vagy?

– Nem hiszem – simítja el Tom a homlokához tapadt haját.

Nina orrát megcsapja a férfi erős dezodorjának illata, amely annyira finn: friss erdő és kátrányos sampon.

– Mintha csöngött volna a telefonod – jegyzi meg a férfi.

– Le van némítva.

– Ja, de egyfolytában villog az asztalon. Jusuf.

– Ez zavart?

– Egyébként nem érdekelne, csak folyamatosan ott villog annak a pasasnak a képe.

Nina hangosan nevet.

– Ki mondta, hogy Jusuf képét nézd, miközben engem dugsz?

– Ki ez a fickó?

– Féltékeny vagy? – Nina kibontakozik a férfi öleléséből, és a mobilja felé nyújtózkodik.

– Ha kétszer hív egy dugás alatt, akkor csak megkérdezhetem, hogy kicsoda.

Nina kihallja a férfi hangjából, hogy csak félig viccel.

– Egy hosszú dugás alatt… Nézd meg a térdemet.

– Már bocsánatot kértem. – Tom elveszi a karóráját az éjjeliszekrényről. – Azonkívül a jó férfierő aligha bűn.

Nina megsimogatja a férfi arcát, megnyitja a telefonját, és látja, hogy Hellu is hívta. Történt valami?

– Jusuf a kollégám – mondja Nina, miközben a füléhez emeli a mobilt. Úgy döntött, előbb Jusufot hívja.

– Rendőr?

– Ja – feleli Nina, miközben már kicsöng a telefon.

– Kinyírtak valakit?

– Valószínűleg. – És már meg is szólal Jusuf a vonal túlsó végén. Kis ideig némán hallgatja. – Okés, azonnal jövök – mondja aztán. Befejezi a hívást, és elgondolkozva nézi a kijelzőt.

– Na? – Tom a csuklójára kattintja a Submarinerét.

– Mennem kell.

– Mi történt?

– Kapcsold be a tévét – mondja Nina, és érzi, ahogy a férfi érdes ujjaival végigsimít a hátán, miközben felkel az ágyból.

10

Jusuf lenéz az utcára. Helena Lappi beül a Toyota Priusába és hangtalanul elhajt. Egyetlen autó berregése sem hallatszana be a zárt ablakokon és a forgalom zaján át a lakásba, de Jusuf tudja, hogy Hellu mindig feltöltött hibridje egy pisszenés nélkül indul be. Az, hogy a durcás bűnügyi felügyelő az elektromos autóval távozott a helyszínről, valami oknál fogva komikusan hat. Hellu önmagában véve is eléggé komikus, természetesen akaratán kívül. Ellenben, ami Elias Zetterborg lakásában történt az imént, egyáltalán nem szórakoztató.

Jusuf sarkon fordul, és a tágas nappalit pásztázza a tekintetével. A szinte az egész padlót beborító perzsaszőnyeg bal szélén, spotlámpák fényében hever a halott iparmágnás. Mellette fekete zongora és egy italokkal teli bárszekrény.

A gyilkosság indítéka szinte groteszkül nyilvánvaló, mindenki számára egyértelmű, aki csak fél füllel is követi a híreket. Az egyik legnagyobb finn vállalat mindössze néhány napja jelentette be, hogy bezárja a Kouvolában már több tíz éve működő gyárát, és több ezer munkavállalót érintő leépítési tárgyalásokat kezd. Az igazgatóság kertelés nélkül közölte, hogy a vezetőség kezébe adta a gyeplőt. A sajtó és az aktuális riportműsorok már napok óta szünet nélkül ezzel foglalkoznak: a bezárási határozatot leginkább a szakszervezetek kommentálták és kritizálták, de több tucat parlamenti képviselő és a köztársasági elnök is nyilatkozott. Még a munkáltatók központi szervezete is jelezte, hogy figyelembe véve a vállalat kiváló eredményét, mennyire elképesztőnek tartja a döntést, és felhívta a figyelmet a társadalmi felelősségvállalásra. Ez azonban semmin nem változtatott. Eliel Zetterborg a mai sajtótájékoztatón határozottan kiállt a döntés mellett. A médiát mégis foglalkoztatta, hogy ez az elhatározás közvetlenül a cég ötvenéves jubileumát megelőzően született, valamint hogy Eliel Zetterborg megingathatatlanul, mintegy hóhérként áll a nyilvánosság előtt. Ténylegesen vállalta, hogy ő veszi vállára a keresztet. One for the team.[2] Különösen a ma esti tragédia tükrében vizsgálva a dolgot.

– Micsoda bombahír.

Jusuf megfordul a hangra. Tanja jelent meg mögötte nesztelenül.

– Ne is mondd.

– Lappi neked adta a karmesteri pálcát?

Jusuf bólint, és óvatosan elmosolyodik.

– Gratulálok – löki meg barátságosan a vállát Tanja.

– Találtatok valami érdekeset? – kérdezi Jusuf a torkát köszörülve. Az elszívott cigaretta kesernyés ízt hagyott a torkában. – Azok a könyvek az előszobában? Akkora rend van a lakásban, fura, hogy ott hevernek a padlón.

Tanja megvonja a vállát és a zongora tetejére mutat, ahol egy kristálypohár áll az alján kevés whiskyvel.

– Azokról nem tudok semmit mondani, de a helyedben hangsúlyt fektetnék arra a whiskyspohárra. – Ellép Jusuf mellett, és leguggol a padlón fekvő áldozat mellé. – Mert amiből ez az úr ivott, az valószínűleg ez – mutat a szőnyegen heverő ugyanolyan pohárra.

Az áldozat kezéből eshetett ki és ép maradt. A szőnyegen kivehető egy sötét folt, ahová az aranybarna folyadék nemrég beivódott.

– Két pohár? – kérdi érdeklődve Jusuf, és leguggol a folt mellé.

– A pontos elemzés csak később készül el, de így hirtelenjében úgy tűnik, hogy mindkettőn csak az áldozat ujjlenyomatai vannak.

– Különös – dörzsöli Jusuf a fejét. – Valami egyéb?

Tanja vállat von.

– Jelenleg csak ujjlenyomatokat és elemi szálakat gyűjtöttünk… Azt ott viszont alaposan letörölték – mutat a padlóból meredező méretes konyhakésre. – Még eltart egy darabig, de semmi különöset nem látni rajta. Nincsenek feltört zárak vagy betört ablakok. Nincsenek küzdelemre utaló jelek vagy sáros lábnyomok sem.

Jusuf felemeli tekintetét a halottról, és körbenéz.

– Hallottam, hogy az áldozat fia szerint van itt egy falba épített páncélszekrény.

– Ja, benéztünk oda, a festmény mögé. – Tanja feláll és az ülőgarnitúra felé biccent. – Nagyon masszív széf. És be van zárva. És zárva is marad, ha a házigazda nem hagyta meg a végrendeletében a kódot.

– Be kellene hívnunk az áldozat fiát, hogy megállapítsa, van-e valami rendhagyó a lakásban. Vagy hiányzik-e valami.

– Tényleg azt hiszed, hogy ez rablás lehet? – kérdi Tanja.

– Nem. De Hellu szerintem lehetségesnek tartja.

– Úgy hallottam, hogy az áldozat fiát kifejezetten felszólították, hogy hagyja el a lakást…

– Így van – sóhajt Jusuf. – Axel Zetterborg lent vár a furgonban. Rögtön idehívom, ha elvitték a holttestet.

– Értem – bólint Tanja, majd hüvelykujjával a nappali végében lévő ajtónyílásra mutat. – A lakás nagyon tiszta, sehol egy porszem. Úgy saccolom, nemrég járhatott itt takarító… Valószínűleg ma, mert Zetterborg ágya be van vetve.

– Hacsak nem ő maga ágyazott be. Mindenesetre utána kell nézni a dolognak. A takarítónak, ha létezik, van kulcsa a lakáshoz és ismeri a riasztóberendezés kódját.

– Vagyis, ha valaki elkapta, könnyen elvehette tőle a kulcsot, és megtudhatta kódot.

Jusuf bólint, és Tanját nézi, akinek világoszöld, barátságos szeme ragyog a szájmaszk fölött. Valamit mintha üzenni akarna, kérdést vagy talán felismerést, amit még nem mer kimondani.

– Mi az? – kérdi Jusuf.

Hirtelen eszébe jut, milyen volt Tanja a piros ruhájában, amikor egymáshoz simultak, miközben a DJ a Chicago melankolikus If You Leave Me Now című számát játszotta.

– Van itt valami – szólal meg végül Tanja, mintha megragadna egy emléket, és int Jusufnak, hogy kövesse. – Minden annyira rendezett, de…

Átmegy a nappalin egy szobába, ahol hatalmas könyvespolc áll, egy földgömb, kandalló és két bőrfotel egy dohányzóasztal mögött. A falakon fél tucat régi, bekeretezett filmplakát. Akárha egy Agatha Christie-filmben lennének, még ha a kandallóban nem is ég tűz, és a szomszédos szobában holttestet találtak.