Lakatos Levente

Bárcsak

tudtam volna

rólad

Novella

Copyright © Lakatos Levente, 2022

ISBN 978-615-6171-05-4

Felelős kiadó a Lakatos Levente Publishing ügyvezetője

– Csókot nem! Azt semmiképpen! Az túl érzelmes – tiltakozik Petra számra helyezett mutatóujjal, ahogy befordulunk a hálószobámba.

Mástól meglepne ez a kitétel, de tőle nem szokatlanok a meghökkentő húzások. Sőt, rám éppen a zsigeri ellentmondásossága van végzetes hatással: az egyszerre szűzies és torokszárítóan kihívó személyiségével ő maga a megtestesült, letaglózó szexualitás. Míg a rózsás babaarcával, és a hatalmas kék szemeivel ártatlanságot sugall, a teste buja vidék. Csípője széles, feneke feszesen kerek, a mellei közé pedig ösztönösen befúrnám az arcomat. Izgató az illata, a szája formája, a hosszú szempillája, a bőre és a gesztenyebarna, hullámos haja. A hozzá hasonló nőkért keveredtek a múltszázadi férfiak gyilkos párbajokba.

Tetszik, hogy ennyire bezsongat.

Tetszik, hogy elérte, küzdjek érte.

És az is tetszik, hogy őt végre nem csak egyszerhasználatosnak tartom.

El vagyok attól szokva, hogy egy nő ennyire kifordítson önmagamból. Elkényeztetett a sors, középiskola óta nem kellett udvarolnom, a lányok általában különösebb erőfeszítésem nélkül tapadnak rám, pláne azóta, hogy országos hírnévre tettem szert. Öt éve kerültem a vezető tévécsatorna napi sorozatába. Nem dédelgettem színjátszói álmokat, különösebb gyakorlatom sem volt, egyszerűen leszólítottak az utcán. Nem a tehetséget, hanem a karaktert keresték. Állítólag olyan srácot akartak, akibe könnyen beszerethetnek a nézők. Huszonkét évesen remek lehetőségnek tűnt ez a munka, és ahogy a mondás is tartja, evés közben jött meg az étvágy; ahogy teltek a hónapok, elkezdtem ráérezni a színészet ízére. Ma már állítólag egészen jó vagyok benne.

Nem tagadom, ahogy az ismertség a nyakamba szakadt, főleg az első évben, gyakran visszaéltem a helyzetemmel. Megvetendőnek tartják, ha egy férfi számolja a skalpjait, de valójában mi, a számolásban fonalat vesztettek vagyunk az igazán szánalmasak. Persze a kereslet találkozott a kínálattal, rendre komolytalan, könnyűvérű lányokkal sodor össze az élet, ők sem akartak többet tőlem egy-két menetnél. Szerintem csak a sorozatbeli nevemet tudták. Olyannyira untattak, hogy egy idő után már nem is otthon, hanem a procedúrát lerövidítve, vagy a szórakozóhely klotyójában, vagy egy szállodaszobában dugtam meg őket. Mindkét helyről akkor léphettem le, amikor jól esett. Lassan már egy éve, hogy a takarítónőn kívül nem járt más nő a lakásomban.

Volt időszak, amikor már megkomolyodtam volna, de sorra csalódások értek, a tapasztalat szembesített azzal, hogy a szakmai sikereim párhuzamosan haladnak a magánéleti kudarcaimmal, a kettő talán soha sem metszi majd egymást, valószínűleg nem találok olyan épkézláb nőt, aki ne a rivaldafényre, vagy a pénzemre vágyva csapódna mellém. Mígnem két hete belefutottam Petrába.

Sorsszerűnek tűnt.

Jelzőfényként villant abban a vaksötét alagútban, amit az életemnek hívtam. Az addigra magam mögött tudott, éjszakákkal összefolyó nappalok hirtelen már nem is tűntek hiábavalónak. Mintha át kellett volna őket élnem ahhoz, hogy felfigyeljek Petrára. Hogy egyáltalán meglássam és értékeljem őt. Úgy tűnik, hogy most, huszonhét éves fejjel taníttatta meg velem az élet, hogy nem az izzó ágyékú, hanem az ártatlannak mutatkozó démon a legveszélyesebb fenevad.

Petra két hét alatt teljesen kiéheztetett, csorgó nyállal sóvárogtam a közelségére. Jártam utána, üzenetekkel és ajándékokkal bombáztam, ám minél inkább virítani próbáltam neki, annál távolságtartóbbá vált. Ahhoz szoktattak, hogy a nők káprázatra vágynak, a minél fényesebben csillogót szeretnék, Petra viszont erre alaposan rácáfolt. Hiába a gyakran sokat mutató öltözködése és a lényéből áradó érzékiség, külsőségekkel nehezen lenyűgözhető. Ő cseppet sem átlagos.