„Ha rendesen tanulsz és jól megy az iskola, apa bármit megtesz érted az életben” – mondja apám a mai napig.

Számára a munka, az áldozat, a tanulás, a napi teendők: minden. Ki nem állhatja a szüneteket. Ha nincs mit csinálnia. Ilyen egyszerű. Ám velem nem volt mindig az. Az iránta érzett mélységes szeretet ültette vissza az iskolapadba az ő kis cigánylányát, aki végül beiratkozott az egyetemre. Érted tettem, apám.

BEVEZETŐ

Amikor megkértek rá, hogy apámról meséljek – az emberről, akit a világon a legjobban szeretek; akit a legtöbben, focisták, újságírók, szurkolók csak Siniša Mihajlović Őrmesterként ismernek; és aki számomra a legkülönlegesebb ember, akit Isten teremthetett –, arra gondoltam, nem találom majd a megfelelő szavakat.

Aztán arra gondoltam: de mégis leírhatok egy-egy gondolatot, összefűzhetem további gondolatokkal…

Aztán bekapcsoltam emlékeim vetítőgépét, és egyik pillanatról a másikra játszódott le minden. Szinte vezényszóra jöttek a szavak egymás után.

Nem volt egyszerű a családom legnehezebb pillanataiban megnyílni. Miközben én magam is – és erre büszke vagyok – terápiás kezeléssel igyekszem megszabadulni félelmeimtől a mai napig. Szívemet és lelkemet beleadtam, hogy elmeséljem a Mihajlović család történetét. Nem vagyunk kevesen, de összetartunk. Mindörökre. A távolból is, ha épp nem lehetünk közel. Úgy, ahogy a szüleink tanították nekünk, akik öt gyerek és az odaadás sziklaszilárd évei után még mindig úgy nevezik egymást: Szerelmem.

Siniša őrmester, igen: aki folyton ellenőrzött az iskolában, meglepetésszerűen jelent meg az igazgatónőnél, és télen-nyáron büntetésben tartott.

Aki gyerekkorában a garázsajtóra lőtt kapura, miközben a feje felett bombáztak.

Aki úgy cseperedett fel, hogy a banán volt a legnagyobb luxus, amiben része volt.

A kissrác, aki felnőtt, és miközben bombák záporoztak a feje felett, a tehetségét az egész világ megismerte.

Röviden: az apám.

Egészen mélyre ástam az emlékeimben. Újraéltem, amikor esténként hazaért egy-egy meccs után, és nem számított, hogy nyert-e vagy vesztett, tudta jól, hogy ki kell vernie a fejéből, és a családjával kell foglalkoznia: bohóckodott velünk, velem és a húgommal, földre vetette magát és pofákat vágott, csak hogy megnevettessen minket.

Így képzeltétek?

Felidéztem, amikor azt mondta:

– Sosem lesz férjed, Vicky, túl nehéz eset vagy te ahhoz. Fizetek annak, aki elvesz téged.

Apa nem tudja, hogy olyan férfit keresek, aki őrá hasonlít. Csak hát olyan nem létezik. Pontosabban anyám, Arianna már elvitte.

Van azonban a történetünknek egy olyan része, amiről csak keveset akartam beszélni. A fájdalom, a betegség, a leukémia fejezete. Tavaly júliusban diagnosztizálták a leukémiát apánál. Ő Bolognában volt, amikor tudatta velünk, mi pedig Szardínián. Aznap darabokra törtem mindent, az egész lakást. Attól fogva mindannyiunk élete megváltozott. Aztán jött a kórház. Mi merítettünk erőt őbelőle: zacskószámra nyeltem a cukrot, hogy össze ne essek, és állva bírjak maradni az ő szenvedése mellett. Leadott kilók, csontvelő-átültetés, kemó… Ma pedig már ő az, aki képes bármin elérzékenyülni.

Meg aztán a szurkolók, a sportvilág, az igaz barátok, akik mind összezártak körülötte. A jó dolgok és a rossz dolgok. A rossz dolgok egyike, amivel szembesülnünk kellett, a haterek voltak. Elképesztő belegondolni, hogy még egy ilyen helyzetben is létezhetnek egyáltalán. Lesz szó erről is.

A fájdalom ezen részéről azt tudom elmesélni, amit a családom élt át. A valódi fájdalmat azonban ő vitte a vállán, így az ő szavai lesznek azok is, amelyek a könyvben elmesélik. Ez így van rendjén.

Készen álltok megismerni a sziklakemény Őrmestert, akinek könny áztatta az arcát?

Ha igen, akkor Isten hozott benneteket a családunkban, az életemben, egy csodálatos ember: az apám, Siniša Mihajlović történetében.

Vicky

APÁM, SINIŠA

SINIŠA ŐRMESTER

Mindig ugyanott ültünk az asztalnál. Soha nem volt másként, mióta az eszemet tudom.

– Senki nem áll fel, míg mind be nem fejeztük! – ismétli apám minden alkalommal. Semmi mobilozás, semmi modortalanság.

Aztán a fogmosás, és további szabályok:

– Legalább hatvan másodpercig mosd, különben olyan, mintha nem is mostad volna.

Siniša őrmester.

Aztán: – Nyomás az ágyba, holnap iskola!

Aztán: – Befejezted a leckét?

Aztán: – Ne feleselj anyáddal!

És így tovább. Gyűlölöm az összes szabályt! Úgy akarok élni, pontosabban úgy akartam, hogy a saját szabályaimat követem. Nem fogadtam el, ha bárki meg akarta mondani nekem, én hogyan éljek. Így volt ez már négyéves koromban is. Aztán csak egyre rosszabb lett.

Jó pár alkalommal felbosszantottam ezzel Siniša papát és Arianna mamát: a szüleimet.

– Miattad kezdtem el negyvenévesen őszülni – szokta mondani apám. De tisztában vagyok azzal is, mennyire büszke a lányára, aki nem hagyja, hogy bárki beleszóljon a dolgaiba, és aki – hozzá hasonlóan – tudja, mit csinál. Valakitől csak örökölnöm kellett. Épp ezért lettem az ő kis cigánylánya. És büszke vagyok rá.

Emlékszem, kislány koromban, amikor apa épp nem dolgozott – vagy nem másik városban (esetleg országban) volt edzőként vagy játékosként –, ő vitt minket iskolába. Nem tudnám megmondani, gyűlölt vagy szeretett emlék-e, csak azt, hogy a mai napig úgy él bennem, mintha tegnap történt volna. Leginkább az, ahogy reggel ébresztett.

Különös napi rutin volt. Még az ágyban fészkelődtem, amikor meghallottam a lépteit. A lábai tették naggyá, de leginkább az esze; és az eszével irányította a családját is. Meggyőződésem, hogy mielőtt belépne egy bárba vagy az öltözőbe, a léptei hangja már megelőzi. Mind érzik a jöttét: már azelőtt ott van, hogy megérkezne. A nyikorgó parketta, a papucsa hangja: rettenetesek voltak. Ám kedvesen nyitotta ki aztán az ajtót, ült az ágyam szélére és mondta:

– Ébredj, édesem, iskolába kell mennünk.

Én erre tiltakozásképpen nyöszörögtem valamit, mire ő csiklandozni kezdett. Voltak reggelek, amikor jól viseltem, és eszeveszett módon megnevettetett; máskor legszívesebben odébb rugdostam volna. Persze nem volt hozzá merszem, félreértés ne essék. Végül bozontosan és vaksin felültem. Sőt, ő emelt fel, pedig könnyű éppenséggel nem voltam.

És olyankor csoda történt. Nem gondolnátok, pedig megtörtént minden reggel, és csodaszép volt: apa fogta a szemembe lógó tincseket, és befonta nekem. Vagy legalábbis próbálta, a maga módján, mert amikor rájött, hogy nem megy neki, kiegyezett egy lófarokkal – már ha annak volt nevezhető. Mindezt azért, hogy ne lógjon a hajam fogmosáskor a szemembe. Mindig legalább hatvan másodpercig, mert különben olyan, mintha nem is mostam volna.

Újabb jelenet. Az én apukám, Siniša, az ember, akit senki nem bírt lenyomni a pályán, az ember, aki megküzdött az éhezéssel, a háborúval, a szegénységgel és fájdalommal, félelemmel és betegséggel – megragadta a hajkefét és fésülni kezdte vele a hosszú fekete hajamat. Ez az én apám. Na nem mintha finoman csinálta volna. Apa, ki merem mondani mindenki előtt: ügyetlenül fésültél! De hozzá kell tennem: idővel már nem fájt annyira. Abban a mozdulatsorban testesült meg a számomra a reggel szeretete.

Ám a helyzet rövidesen drámaibbá vált – pedig még alig volt fél nyolc: a „gatyába rázást” éltem meg a világ legidegesítőbb dolgának. Egy gyors mozdulattal tűrte be a trikómat az alsómba, arra pedig ráhúzta az iskolai egyenszoknyát, fel egészen a hónaljamig. Pontosan emlékszem azokra a reggelekre. Nehezen viseltem őt is és az egyenruhát is, de csendben maradtam, és hagytam. Kicsit grimaszoltam talán, legbelül azonban tudtam, mennyire mélyről fakad a szeretet, amivel csinálja. Ott álltam megmosakodva, megfésülve, felöltöztetve. És akkor jöhetett a puszi.

Odaadta a rózsaszín hátizsákom, rajta a kis fényvisszaverőkkel, illetve Szimbával Az oroszlánkirályból, adott még egy puszit, és irány a suli: a jószívű Őrmester vitt személyesen.

SZEMEM FÉNYE

Július tizenkettő, 2019, vacsora után rögtön. Amíg élek, nem felejtem a napot.

Nekünk, a „Miha” család nőtagjainak olyan nap volt, mint a többi. Apa a csapatával a szokásos hegyi edzőtáborra készül Bolognában, mi pedig Porto Cervóban várjuk, hogy újból magunkhoz ölelhessük. Anya a szobájában, Virgi a pasijával telefonon, ő is focista (a húgom már holnap hozzámenne: nagy álmodozó, mint én, csak épp mások az álmaink), én a gondolataimba merülve nézem a tengert. Mintha elveszne a tekintetem, vagy valami olyasmire összpontosítana, amit akkor még én magam sem értek. Majd hallani kezdem a hangokat bentről. Nem szokványosak. Léptek zaját, anyám és Virgi hangját, de mindet elkenve. Ködös minden, és rossz érzés kerít hatalmába.

Hamar kiderül minden. Apának már két nappal korábban el kellett volna indulnia a csapattal, de azt hazudta nekünk, hogy maradt még pár elintéznivalója a városban, vagy legalábbis nem kötötte az orrunkra, mik azok a dolgok. Anya telefonja csörög, ő hívja, az apám, akit istenként tisztelek, és azt magyarázza, hogy azok a „dolgok” vizsgálatok voltak, amiket újabb vizsgálatok követtek, majd még újabbak, ugyanis több napig hőemelkedése volt, és furán kimerültnek érezte magát.

Egy apró kitérő: az apámról van szó. Arról az emberről, aki pár napja még padelteniszezett, futott, edzett a csapatával, rúgta a labdát, és egy pillanatra sem állt le. És nem évekkel korábban csinálta mindezt, hanem az istenverte vizsgálatok előtt három nappal.

– Szerelmem, leukémiám van.

Talán anyám volt mindig is a főnök a házban, most is higgadt. Igyekszik nyugtatólag hatni, majd a szerelemmel való megerősítés reményteli üzenetét küldi. Egyszóval felszívja magát, és nem esik kétségbe, még ha tudom is jól, mit érez legbelül.

– Azonnal jövök hozzád Bolognába. A srácok miatt ne aggódj. A probléma Vicky lesz.

Később tudtam csak meg, hogy ezt mondta. Hát igen, én voltam a probléma. Képtelen lettem volna egy ilyen hírt feldolgozni. És ezt mind tudták a családban. Rögtön a magamévá akartam tenni, ami apával történt. Az ő fájdalmának az enyémmé kellett válnia. Kifogásokról és kompromisszumokról szó sem lehetett. Mindent magamnak akartam.

Ott és akkor anyám úgy dönt, hogy először a húgommal beszél, aki bizonyos dolgokban, néhányban, érettebb nálam. Ugyanúgy reagál, mint anyám. Küzdeni akar, nem csüggedni: reagálni, ahogyan apánk is várná tőlünk. Virginek megy.

Majd anyával együtt behívnak.

– Vicky, gyere be egy pillanatra, kérlek!

A lábaim nehezek, nincs hozzá semmi kedvem. Mint oly gyakran, most sem akarok senkivel beszélni. Csendet szeretnék. A csend sok esetben valóban a legjobb barátunk.

– Mi az? – kérdem, sőt, kiabálom kintről. De ez a két szótag odabent azt jelentette, hogy mintha már tudtam volna mindent.

Bevonszolom magam, a szemükbe nézek, és megáll a kés a levegőben. Épp ott, ahol a tekintetünk keresztezi egymást.

– Ülj le, drágám – mondja anyám. Tudta jól, hogy viselem majd.

– Mondjátok már, baszki, mi történik, mi van veletek?!

– Vicky, apa…

Nem hallok semmit. Nem fogom fel a szavakat: betegség, leukémia, gyógymód, látogatás, kórház, sajtótájékoztató… Nem hallok semmit. Üvölteni kezdek, török-zúzok, és bár üvöltök, mintha nem jönne ki hang a torkomon. Épp annyira néma a kiáltásom, amennyire rosszul vagyok. Érzem, ahogy gyomorsav jön fel a torkomon. Hányingerem van. Veszett vagyok, megőrjít a fájdalom.

Anya úgy dönt, felhívja apát. Nem tudom, hogyan, de sikerül véget vetniük a tombolásomnak. Elveszem a telefont, megállás nélkül patakzanak a könnyeim, és csak annyit mondok:

– Szeretlek, apa!

– Én is szeretlek – válaszolja –, most pedig kérlek, légy erős, mint az apád.

ANYA ÉS APA

Van egy dolog, amit sosem felejtek: beleégett az agyamba.

Emlékszem, ahogy apámat és anyámat nézem gyerekkoromban, nézem őket és álmodozom. Mindig ilyen szerelemről álmodtam, ennyire erősről. Csodálatos páros voltak, mintha valami könyvből vagy filmből léptek volna elő. Kézen fogva, levelezgetve, virágcsokrok közt a házban, összekacsintva, néha össze is zörrenve, de mindig hamar kibékülve élték és élik még most is az életüket. Mint a szeretők a dalokban. A tökéletes szerelemben egyesülve. Mindig ők voltak és mindig is ők lesznek a szívemnek legkedvesebb két ember.

Ahogy viszont apám anyámnak udvarolt, azon mindig nevetek. Így kezdődött, többé-kevésbé.

Anyám világéletében határozott, rendszerezett ember volt, olyan, aki a kezében tartja az irányítást.

Már kiskorában meg kellett tanulnia az önállóságot. Busszal járt iskolába, maga vette vagy fénymásolta a könyveit, ő állt sorba az orvosnál a nagymamám vizsgálati eredményeiért, főzött magára. Egyszóval hamar a saját lábára kellett állnia. Büszkén tette mindezt, teljes mellszélességgel. Kemény nő volt, aki ugyan viszontagságok közt nevelkedett, ám mindig megtalálta a kivezető utat. Már jóval Siniša érkezése előtt, aki aztán megismertette vele az élet napfényesebb oldalát. Az ő történetük nem egyszerűen a showgirlbe beleszerető focistáról szól. Az ő történetük „mindörökre” szólt már az első „sziát” követően, még ha az a bizonyos ing is volt apámon...

Arianna mama 1971. november 10-én született Rómában. Édesanyja, Gabriella varrónő volt, míg a nagypapám, Domenico, azaz „Mimmo” buszsofőr.

Négyen voltak testvérek, ő volt a második.

Szerény családja volt, Róma egyik munkásnegyedében éltek négy gyerekkel, nem éppen nagy lábon. A pénzük kevés volt, a két szülő felelőssége nagy. A méltóság volt a mindennapi kenyerük.

Anyám mindig szép volt. Csodálatosan szép. Folyton udvaroltak neki. Igazi amazon volt, a legszebb a kerületben, sőt, egész Rómában. Nem véletlen, hogy hamar talált magának munkát. Kitaláljátok, hol? A tévében. Jól érezte magát, nem ártott vele senkinek, és ami a legfontosabb: megkereste vele a pénzt, amit hangya módjára gyűjtögetett, hogy új életet kezdhessen – minél távolabb a sajátjától.

Egy este aztán eljött az ő „filmes pillanata”, amikor egy barátnője, Jackeline – a főváros egyik híres éttermének tulajdonosa – rátelefonált, és ellentmondást nem tűrve meghívta vacsorára. És vajon ki volt még ott azon az estén, ugyanabban az étteremben a barátaival, sűrű és göndör hajával, illetve egy túlontúl színes virágmintás ingben, amelynek a márkáját nem árulom el, csak azt, hogy (a fotók alapján, amiket láttam) rikító volt és kissé, illetve pont hogy túlságosan is prosztó – na ki volt még ott? Hát az apám!

Anyám barátnője fejben már összeboronálta őket.

Apám pedig meglátta és… szerelembe esett.

Úgy érte, mint a villámcsapás. – Márpedig ő életem nője. Feleségül veszem – mondta apám a haverjainak, határozottan és magabiztosan, amolyan Siniša módra. És a történtek tükrében mondanátok, hogy nem volt igaza? Nem hiszem. De egyébként se mondanék neki ellent. Próbáljátok csak meg! Mindig igaza van. Ő mindenesetre ott helyben beleszeretett anyámba, aki ránézett, és azt kérdezte:

– Ki az a bunkó ott?

Hát így kezdődik a legszebb szerelem története.

Apám eleinte igyekszik visszafogottan udvarolni… aztán rákapcsol. Megszerzi a lakcímét, a stúdió címét, ajándékokat küldözget, meglepetéseket, a figyelmesség legkülönfélébb formáival árasztja el, majd lépésről lépésre megnyílnak egymás előtt, beszélgetnek, megismerik a másikat, járni kezdenek, és immár huszonöt éve tart a kapcsolatuk. Az első csóktól csupán egy év telik el a házasságig. Majd megszületek én. Még szerencse, hogy tetszettek egymásnak! Szoros köztük a kapocs: cinkosokká válnak, akik nagyon különböznek ugyan egymástól, de kiegészítik a másikat. Ahonnan apám hiányzik, oda anyám érkezik, és vice versa. Tökéletes mix. Ők ketten egy pár. És így jön létre a családom.

EGY ALMA,
EGY NARANCS, EGY BANÁN

Apám Vukováron született, Horvátországban, 1969. február 20-án. A családja szegény volt, nagyon szegény. Büszkén írom, mert a szegénység adott apámnak erőt, és mindannyiunknak örök viszonyítási pont maradt. Ennek köszönhetjük, hogy emelt főve járunk. Ínséges körülmények közt élő családjában tanulta meg apám a legalapvetőbb értéket, amelyet nekünk is átadott: a kötelességérzetet. Mindig, minden körülmények közt.

Édesanyja, Viktorija – igen, úgy hívnak, mint a nagyit – cipőgyárban dolgozott. Kemény és fáradságos munkát végzett, szüntelenül, szakadatlanul húzta az igát imádott családjáért. Bogdan nagypapa kamionos volt, aki megállás nélkül, éjjel-nappal a jugoszláv utakat szelte. Apa nem egyedüli gyerek, van egy testvére, akit Dražennek hívnak. Egészen kiskoruktól kezdve nagyon kötődtek egymáshoz. Bizton állíthatom, hogy apám mindig a kistestvért látta benne, akit óvnia kellett bárkitől és bármitől. És tudjuk jól, hogy bombáktól, lövésektől, háborútól, fájdalomtól, de legfőképp félelemtől övezve nőttek fel. Félelemtől, hogy a sarkon túl bármi megtörténhet velük. Dražen nagybácsi volt az ő kisgyereke, akit kötelessége volt védelmezni. Innen ered erős hajlama az oltalmazásra, amit aztán nekünk is átadott.

Képzelhetitek, mennyire összefogtunk, amikor apánk betegsége a tudomásunkra jutott. És mennyire összetartunk a mai napig.

Dražen bácsi Szerbiában él feleségével, Jelenával. Két gyerekük van: Andrea és Filippa. Szigorúan olasz nevek. Bár az Andrea, az igazat megvallva, azért inkább nemzetközi. Mindegy, részletkérdés.

A nagyszüleim, ahogy említettem, éjt nappallá téve dolgoztak, apám és a testvére már egészen kiskoruktól fogva egyedül várták őket haza. Nem volt dadus, aki vigyázzon rájuk, de semmi egyéb sem, ami a jólétre akár csak távolról emlékeztetett volna. Így hát igen gyorsan fel is nőttek.

Otthon ők ketten voltak csupán a félelemmel. Amikor apám a gyerekkoráról mesél, azt mondja, ténylegesen a félelem volt a társa. És elárulok valamit, amit ő sosem mondott ki így, mégis része a legbensőségesebb emlékeinknek. Az a kibaszott félelem tényleg megrémítette. Néha, amikor alulmaradt vele szemben, leszegett fejjel tűrte a vereséget. Azt mesélte, hogy sokszor, amikor a félelem leheletét érezte a nyakán, menedéket keresett. Nem egy várat vagy egy fát, hanem egész konkrétan a kis házuk egyik zugát. Befordulva állt ott, háttal a félelemnek, egészen addig, míg el nem múlt. Azt mondta, végeláthatatlan órákat töltött a fallal szemben. A falban rejlett az ereje. Leszegte a fejét, kizárta a külső zajokat, és abba a sarokba rejtőzve épített magának erődöt, ahonnan végül megküzdhetett a szörnyeteggel.

Rettegés és szegénység szegélyezték gyerekkorát.

Az apánk, Siniša egy másik jellemző emléke a karácsonyhoz kötődik. Tudjátok, mit kaptak apa és Dražen karácsonyra? Egy almát, egy narancsot vagy egy banánt, semmi egyebet. Ezek közül választhattak maguknak karácsonyi ajándékot. Hát hogyne imádnék egy embert, aki nyomorban született, majd a tehetségének köszönhetően, önerőből sikerült saját lábra állnia, elnyernie mindenki szeretetét és elismerését, családot építenie, végül nemzete és a világ egyik legnagyobbjává válnia?

Apa, szeretlek, túl kevésszer mondtam, de még ha folyton-folyvást ezt ismételgettem volna is neked, az se lett volna elég. Sírva írom mindezt. Példaértekű vagy egy hozzám hasonló fiatal számára, akinek az egész világgal kell szembenéznie – és mindazoknak a fiataloknak is, akik ezeket a sorokat olvassák.

És tudjátok, mi volt a reakció az almára, banánra, narancsra? Felhőtlen boldogság. Soha egy panasz. Csupán az öröm, mert ezek a gyümölcsök komoly áldozatot jelentettek a nagyszüleinknek. És az áldozatokat csakis derűvel szabad fogadni. Köszönöm, apa.

EGY BOMBA, EGY LABDA

Bombák, gyötrelem, kijárási tilalom. Sötét évek. Évek, amelyek nehezen ébresztenek álmokat vagy vágyakat egy gyerekben. Talán nem is tudja, mit jelenthet álmodni.

Csodák mégis történnek, csak mindig más alakot öltenek. Apám számára a labda jelentette a csodát. Talán az égből pottyant, véletlenül. Akár egy bomba, csak nem robbanóanyaggal, hanem örömmel tele. A robbanóanyag apám lábában és mágikus szabadrúgásaiban lesz.

A történet a következő: egyik nap a nagypapám egy bőrlabdával állít haza. Egy labda az „almák, narancsok, banánok” házában! Apámmal madarat lehetne fogatni. Megragadja, hátat fordít a félelemnek, új barátra lel benne: a legjobbra. De volt egy kis bökkenő: hol és hogyan játsszon vele? Otthon nem lehetett, túl kicsi volt a házuk, kint pedig veszélyes. Úgy gondozta hát, mintha a fia lenne. Megmosta, tisztítgatta, trófeaként őrizte, nem sejtve, hogy egy nap valódi trófeákat hoz majd neki. Mennyi trófeát!

Fogta a labdát és megmosta. Minden egyes nap. Majd keresett egy helyet, ahol játszhatott vele. Egy nap aztán úgy döntött, hogy egy elhagyott garázs megfelelő lehet a célra. Teljes napokat töltött a garázsredőnyre rugdosva a labdát, körbe-körbe. Kidolgozott egy sajátos technikát: pontokat jelölt ki, és azokra célzott. Mondhatjuk, hogy akkor és ott született meg Siniša Mihajlović, a futballista, az edzőpályája pedig nem egy labdarúgó-akadémiáé volt, nem volt sporttáskája, a szülei nem vitték edzésre, ami után nem állt be a meleg zuhany alá. Egy garázsajtaja volt és egy labdája, amit megállás nélkül rúgott. Ájulásig.

Apa azt mesélte, hogy a közelben lakók folyton panaszkodtak a redőnynek csapódó bőrlabda zajára. Nem sejtették, hogy évek múltával ez a labda varázserővel bír majd, örökre megváltoztatja apám életét, és büszkévé teszi a nemzetet.

Az a labda az Aranylabdát jelenti, amit apám sosem kapott meg. Én persze úgy gondolom, megérdemelte volna, és minden egyes nap újra és újra kiérdemli. És tudjátok, hol van ma az a labda, amivel minden kezdetét vette? A nagymamám házában, Újvidéken.

Amikor apám befejezte az aznapi focit, a nagymamám, ha tehette, egy banános csokival várta uzsonnára, ami a mai napig apám kedvence. Sosem hiányozhat, ha Szerbiába megyünk, vagy éppen egy balkáni vacsorát csapunk. Ki tudja, mit szabadít fel benne az az illat, az a darab csoki, de amikor nézem, ahogy eszi, minden alkalommal színes filmként pörögnek előttem gyerekkorának emlékei, amiket csak elképzelni tudok. Őrületes. Fantasztikus. Gyönyörű.

Pár hónaposan voltam először Újvidéken. A pályán elért sikerei ellenére ugyanis apámmal már kiskoromtól kezdve minden évben eltöltöttünk ott egy-egy hónapot a vakáció alatt. Apám szereti Olaszországot, hogyne, de legalább annyira szereti saját népét és gyökereit is. Azok tették azzá az emberré, akit ismerünk. Nem azzá a futballsztárrá, hanem azzá az emberré.

Emlékszem, nem volt ott semmi, csak a zöld és az állatok, az épületek egy része még viselte a háború pusztításának nyomait. De nem is kellett sok, hogy jól érezzük magunkat. Újraéltük apám gyerekkorát a történetekkel, amiket tőle, illetve a nagyszülőktől, rokonoktól hallottunk.

A legjobb az egészben az volt, hogy Szerbiában sosem Miha gyerekei voltunk. Olyanok voltunk, mint a többi velünk egykorú. Nem követtek minket, mint a hírességeket, nem vadászták a társaságunkat haszonlesés céljával – szemben azzal, ahogy Olaszországban gyakran teszik. Odaadták a korcsolyájukat, a biciklijüket. Bár más nyelvet beszéltünk, mint az ottani gyerekek, mégis megértettük egymást: egyenlőek voltunk, és csak az számított, hogy együtt lehetünk.

ÉN, A LÁZADÓ

Ami kezdetben kicsi korom miatt még kezelhető tulajdonságom volt, az felcseperedve túl lázadóvá tett ahhoz, hogy a szüleim irányítani tudjanak. Még apámnak, a „főnöknek” is túl sok volt.