részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Guillaume Musso: L’Instant Present
XO Éditions, 2015, Párizs

Copyright © XO Éditions, 2015
All rights reserved.
Hungarian translation © 2021, 2023 Sárközy Éva
Magyar kiadás © 2021, 2023 Park Könyvkiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Borítóterv © Tillai Tamás

ISBN 978-963-633-136-8

Felelős szerkesztő Tönkő Vera
Szerkesztette Bognár Róbert
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Tomka Eszter
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Fiamnak
Apámnak

Az igaz szeretetnek foga van; az igaz szeretet mélyen beléd harap; és a sebek nem hegednek.

Stephen King

Félelmeink története

Életünk története
félelmeink története.

Pablo De Santis

1971

– Ne félj, Arthur! Elkaplak. Ugorj!

– Egész biztos, apa?

Ötéves vagyok. A bátyámmal közös emeletes ágyunk tetején ülök, lábam a semmibe lóg. Apám kitárt karral, jóságosan néz rám odalentről.

– Rajta, nagyfiú!

– De félek…

– Elkaplak, mondom. Hát nem hiszel az apádnak?

– De, hiszek…

– Hát akkor? Gyerünk, bajnok! Ugrás!

Ingatom a fejem, aztán elmosolyodom, és a nyakába ugrom annak, akit a világon a legjobban szeretek.

De az apám, Frank Costello az utolsó pillanatban hátrál egy lépést, és én hanyatt vágódom a földön. Az állkapcsom és a homlokom nagyot koppan a parkettán. Kell egy kis idő, mire összeszedem magam. Szédelgek, és sajog az arccsontom. Mielőtt sírva fakadnék, apám kioktató szavait hallom, amelyeket nem felejtek el, amíg élek:

– Senkiben nem bízhatsz meg, Arthur! Világos?

Rémülten nézek rá.

– SENKIBEN! – ismétli meg, szomorúan és ingerülten. – Még a saját apádban sem!

Első rész
24 Winds Lighthouse

A világítótorony

Kíváncsi vagyok, mit tartogat számunkra a múlt.

Françoise Sagan

1.

Boston

1991 tavasza

Június első szombat reggelén, pontosan tíz órakor váratlanul megjelent nálam az apám. Mandulás piskótát és citromos cannolit hozott, amit a felesége csak az én kedvemért készített.

– Támadt egy ötletem, Arthur! Együtt tölthetnénk a mai napot.

Azzal nekiállt kávét főzni, mintha otthon volna.

Karácsony óta nem találkoztunk. A konyhaasztalon könyököltem, és a króm kenyérpirító oldalában megjelenő tükörképemet bámultam. Nagy volt a szakállam, kócos a hajam és karikás a szemem a kevés alvástól és a sok Apple Martinitól. Egy kifakult Bart Simpson-alsónadrág volt rajtam, és az a Blue Öyster Cult-os póló, amit még gimnazistaként vettem. Tegnap este, a negyvennyolc órás ügyelet után a kelleténél többet ittam a Zanzi bárban Veronika Jelenskivel, a Massachusetts General Hospital legvonzóbb és legközvetlenebb ápolónőjével.

A lengyel szépség nálam töltötte az éjszakát, de szerencsére két órája fogta a zacskó füvet meg a cigarettapapírját, és lelépett, így megúszta a kínos találkozást az apámmal, a kórház egyik legjobb sebészével.

– Tessék egy dupla, nem is indulhatna jobban a nap! – Frank Costello egy csésze sűrű feketét tett le elém.

Szó nélkül szélesre tárta az ablakokat, hogy kiszellőzzön a szobából az átható fűszag. Beleharaptam egy péksüteménybe, és a szemem sarkából alaposan végigmértem az öreget. Bár két hónapja töltötte be az ötvenet, ősz haja és ráncos arca tíz-tizenöt évvel többnek mutatta. De hála szabályos vonásainak és a Paul Newmanéhez hasonló, átható kék szempárnak, így is vonzó férfi maradt. Aznap reggel a megszokott márkás öltöny és méretre készült félcipő helyett egy régi khaki nadrágot, kopott cipzáras pulóvert és vastag bőrbakancsot húzott.

– A horgászbotok és a csalik az autóban várnak – jelentette ki, és felhajtotta a kávéját. – Ha most elindulunk, délre ott vagyunk a világítótoronynál. Bekapunk valamit, aztán pecázunk egész délután. Ha van kapás, visszafelé beugrunk hozzánk, és megsütjük a durbincsot sütőpapírban, paradicsommal, fokhagymával és egy kevés olívaolajjal.

Úgy beszélt, mintha csak tegnap váltunk volna el. Bár kissé falsnak hangzott, mégsem bántam. A kávét kortyolgatva azon tűnődtem, vajon miért akart hirtelen találkozni velem.

Az utóbbi években alig-alig volt köztünk kapcsolat. Most töltöm be a huszonötöt. Bátyám és nővérem van, én vagyok a legfiatalabb a családban. Apám áldásával ők ketten vitték tovább a családi vállalkozást, egy szerény manhattani reklámügynökséget, amit még a nagyapám alapított. Úgy felfuttatták a céget, hogy néhány héten belül remélhetőleg felvásárolja őket egy ismert médiaügynökség.

Ami engem illet, mindig is szerettem kivonni magam az ügyeikből. Része voltam a családnak, de csak „távolról”. Valahogy úgy, mint egy külföldön élő, különc nagybácsi, akit örömmel fogadnak, ha felbukkan a hálaadás napi vacsorán. Igazság szerint amint tudtam, igyekeztem minél messzebb kerülni Bostontól. Az észak-karolinai Duke-ba jártam előkészítőre, aztán négy év orvosi egyetem következett a Berkeley-n, majd egy év gyakorlat Chicagóban. Néhány hónapja tértem vissza Bostonba, hogy megszerezzem a második év gyakorlatomat sürgősségi betegellátó orvosként. Nyolcvan órát dolgoztam egy héten, de szerettem a munkám, tetszett a pörgés. Jó volt emberekkel foglalkozni, és szembenézni az élettel, a maga nyers valójában. A szabadidőmben unottan jártam a North End bárjait, füveztem, és olyan elvarázsolt, nem túl érzelgős lányokkal kavartam, mint Veronika Jelenski.

Az apámat bosszantotta, hogy így élek, de nem hagytam neki támadási felületet: sosem kértem tőle pénzt tandíjra. Tizennyolc évesen, anyám halála után fogtam magam, otthagytam a családi házat, és onnantól nem számítottam tőle semmire. Látszólag nem viselte meg az elválás. Feleségül vette az egyik szeretőjét, aki kellően kedves és intelligens volt, hogy elviselje őt. Évente kétszer-háromszor meglátogattam őket, és ennél többre egyikünk sem vágyott.

Ezért lepődtem meg annyira, amikor az apám felbukkant azon a reggelen. Mint a dobozból kiugró krampusz, betoppant az életembe, és barátkozni próbált, amire aztán végképp nem számítottam.

– Na, mi lesz? Megyünk horgászni? – türelmetlenkedett Frank Costello.

– Rendben, apa. Csak előbb gyorsan lezuhanyozom és átöltözöm.

Elégedetten előhúzott egy doboz cigarettát, és rágyújtott a szélbiztos ezüst öngyújtójával, amely ősidők óta ott lapult a zsebében.

– Azt hittem, a rák után abbahagytad…

Szúrós tekintettel nézett rám.

– A kocsiban várlak – állt fel a székből, kékes füstkarikát fújva.

2.

Bostonból Cape Codig kevesebb mint másfél óra volt az út. A késő tavaszi szép délelőttön a szikrázó nap beragyogta a szélvédőt, és aranyló fényfoltokkal borította be a műszerfalat. Apám, szokásához híven, nem erőltette a csevegést, a csend mégsem volt kellemetlen. Hétvégenként, ha beült a Chevrolet pick-upba, ugyanazt a pár kazettát hallgatta újra és újra: egy Sinatra-válogatást, egy Dean Martin-koncertfelvételt és egy elfeledett countryalbumot az Everly Brothers utolsó éveiből. A hátsó szélvédőt Ted Kennedy 1970-es választási kampányának matricája díszítette. Apám néha szerette magát egyszerű parasztembernek beállítani, holott Boston egyik legismertebb sebésze volt, mellesleg részvényes egy több tízmillió dollárt érő vállalatban. Nem egy üzleti partnere súlyos árat fizetett, amiért hagyta magát megvezetni a bugris álcával.

Áthajtottunk a Sagamore Bridge-en, majd beugrottunk a hídtól negyven kilométerre lévő Sam’s Seafoodba lobster rollért,1 sült krumpliért és egy karton világos sörért.

Alig múlt dél, amikor a pick-up a Winchester Bay északi csücske felé vezető murvás útra kanyarodott.

Szilaj táj tárult elénk, az óceán felől fújt a szél, mint szinte mindig. Ezen a világvégi, sziklás partszakaszon állt a 24 Winds Lighthouse, a huszonnégy szél világítótornya.

Az egykori jelzőépület nyolcszögletű faszerkezete tizenkét méter magas is megvolt. Mellette egy fehér deszkával borított házikó állt csúcsos palatetővel. Jó időben kellemes nyári lak lehetett, de amint elkezdtek gyülekezni a felhők vagy beesteledett, a képeslapra illő táj helyét Albert Pinkham Ryder festményeinek borús, lidérces világa vette át. Az épület három generáció óta a családunké. A nagyapám, Sullivan Costello 1954-ben vásárolta egy repülőgépmérnök özvegyétől, akinek a férje egy állami árverésen kaparintotta meg 1947-ben.

Abban az évben az amerikai állam több száz olyan létesítményen adott túl forráshiány miatt, amelyek idővel elvesztették stratégiai fontosságukat. Így járt a 24 Winds Lighthouse is, amikor tizenöt kilométerrel délebbre, Langfordban felépült egy modernebb világítótorony.

A nagyapám nagyon büszke volt a szerzeményre, és nekilátott a világítótorony és a kis ház felújításának, hogy egy kényelmes hétvégi lakot rendezzen be bennük. A munkálatok közepén tartott, amikor 1954 kora őszén rejtélyes körülmények között eltűnt.

A kocsija, egy Chevrolet Bel Air, nyitott tetővel parkolt a ház előtt, a slusszkulcs a műszerfalon. Sullivan szerette ebédidőben a sziklákon ülve elfogyasztani a szendvicsét, így feltételezték, hogy ott érte baleset. Bár a hullámok sosem mosták partra a holttestét, a hivatalos álláspont szerint a nagyapám vízbe fulladt Maine partjainál.

Nem ismerhettem személyesen, de az elmesélésekből tudom, hogy különc, színes egyéniség volt. Őutána kaptam a második keresztnevemet, és mivel a bátyám nem tartott rá igényt, én hordtam Sullivan óráját is: egy Tank Louis Cartier az 1950-es évek elejéről, szögletes ház, kékített acélmutatók.

3.

– Hozd a kaját meg a sört, üljünk ki a napra! – csukta be apám a kocsiajtót.

Hóna alatt megpillantottam azt a kopott bőrtáskát, amit anyámtól kapott az egyik házassági évfordulójukra, amikor még gyerek voltam.

A hűtőtáskát letettem egy faasztalra, ami a ház bejáratától tíz méterre, a kövekből kirakott kerti sütő mellett állt. Hihetetlen, de ez az asztal és a hozzá tartozó két Adirondack szék közel húsz éve tűrte az időjárás viszontagságait. A nap magasan járt, de csípős volt a levegő. Felhúztam a dzsekim cipzárját, és kicsomagoltam a lobster rollokat. Apám egy svájci bicskát vett elő a zsebéből, kinyitott két Budweisert, és leült az egyik vörös cédrus székre.

– Egészségedre! – nyújtotta felém az egyik üveget.

A sörrel a kezemben leültem mellé. Alighogy belekortyoltam, feltűnt, hogy apám szemében bujkál valami nyugtalanság. Egy szót sem szólt, harapott néhányat a szendvicsből, és máris új cigarettára gyújtott. A feszültség szinte tapintható volt, és már biztosan tudtam: nem azért hívott ide, hogy kellemesen eltöltsünk együtt egy napot. Másról szól ez az egész, nem lesz itt pecázás, hátba veregetés, sem olaszos, papírban sült hal.

– El kell mondanom neked valami fontosat – kezdte, és a táskájából néhány dossziét vett elő, rajtuk a Wexler & Delamico ügyvédi iroda diszkrét logója.

Ők képviselték a családunkat már évtizedek óta.

Mélyet szívott a cigarettából, és csak utána folytatta:

– Elhatároztam, hogy rendbe teszem a dolgaimat, mielőtt elmegyek.

– Hová?

Alsó ajka alig észrevehető, keserű mosolyra rándult.

– Úgy érted, mielőtt meghalsz? – kérdeztem.

– Erről van szó. De ne örülj, nem holnapra tervezem, még ha lassacskán számolni kell is az eshetőséggel! – Hunyorítva a szemembe nézett. – Sajnálom, Arthur, de egy dollárt sem kapsz a vállalat eladásából, ahogyan az életbiztosításomból és az ingatlanjaimból sem.

Nehezen tudtam leplezni a megdöbbenésemet. Elfutott a méreg. Először dühös lettem, aztán tanácstalan.

– Ha csak azért jöttünk ide, hogy ezt elmondd, kár volt ennyit utazni. Tudhatnád, hogy nekem nem kell a pénzed…

Fejével az asztalon fekvő dossziékra bökött, mint aki meg sem hallotta, amit mondtam.

– Gondoskodtam róla, hogy a teljes vagyonom a bátyádra és a nővéredre szálljon…

A kezem ökölbe szorult. Mire jó ez az egész cirkusz? Ha az apám kitagad az örökségből, hát legyen, de miért kell ekkora feneket keríteni a bejelentésnek?

– Az egyetlen örökséged… – Eltaposta a csikket, és néhány másodpercig színpadiasan lebegni hagyta a mondatot. – Az egyetlen örökséged a 24 Winds Lighthouse – mondta végül, és a világítótoronyra mutatott. – Ez a telek, a ház, a torony…

Felélénkült a szél, és felkavarta a port. A döbbenettől egy ideig szóhoz sem jutottam.

– És mégis mihez kezdjek ezzel a viskóval?

Amikor azonban válaszra nyitotta a száját, ijesztő köhögőroham tört rá. Vártam, hogy elcsituljon, és már bántam, hogy belehergeltem.

– Rajtad áll, hogy elfogadod-e, Arthur – mondta, amikor újra lélegzethez jutott. – De ha úgy döntesz, hogy megtartod az örökséget, meg kell ígérned két dolgot! Először is: sosem adhatod el. Érted? SOHA. A világítótoronynak a családban kell maradnia. Örökre.

– És mi a második feltétel?

Apám hosszasan dörzsölgette a szemét, és sóhajtott egy nagyot.

– Gyere velem! – szólt végül, és felállt az asztaltól.

Kelletlenül követtem a toronyőr egykori lakhelye felé. A már jó ideje lakatlan, egyszerű házból dohos szag áradt. A falakat halászhálók, egy lakkozott fa hajókormány és helybeli művészek szedett-vedett tájképei díszítették. A kandallópárkányon egy petróleumlámpa és egy palackba zárt miniatűr vitorlás állt.

Apám kinyitott egy ajtót, amely mögött legalább tíz méter hosszú, lakkozott lécekkel borított folyosó nyílt, egyenesen át a világítótoronyba. Ott azonban ahelyett, hogy elindult volna a toronyba vezető lépcsőn, felemelt egy csapóajtót, és leereszkedett a pincébe.

– Gyere utánam! – kiáltotta, és egy zseblámpát vett elő a táskájából.

Görnyedten követtem a nyikorgó lépcsőkön a föld alá.

Amikor felkapcsolta a villanyt, láttam, hogy egy alacsony belmagasságú, négyzet alakú helyiségbe jutottunk, amelynek fala vörös téglával van kirakva. Az egyik sarokban pókháló lepte hordók és faládák hevertek, évezredes porréteg alatt. A plafonon ütött-kopott csőrendszer tekergett. Emlékszem, hogy bár tilos volt, gyerekkorunkban a bátyámmal egyszer beszöktünk ide, és szétnéztünk. Az apám akkor úgy megbüntetett bennünket, hogy többé be sem tettük a lábunkat a pincébe.

– Mire megy ki ez az egész, apa?

Válasz helyett egy fehér krétát vett elő az ingzsebéből, és jókora keresztet rajzolt a falra.

– Ezen a helyen a téglák mögött egy vasajtó rejtőzik.

– Miféle ajtó?

– Egy átjáró, amit több mint harminc éve befalaztam.

– És hová vezet az átjáró? – ráncoltam össze a szemöldökömet.

Az apám nem válaszolt, újabb köhögési roham jött rá.

– Ez a második feltétel, Arthur – mondta, amikor újra levegőhöz jutott. – Ígérd meg, hogy soha nem próbálod meg kinyitni azt az ajtót!

Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy talán elment az esze. Szerettem volna mást is kérdezni tőle, de sietősen lekapcsolta a villanyt, és kiment a pincéből.

Az idézetek forrása

Stephen King: Állj ki mellettem! Fordította Polgárdi Péter

Pablo de Santis: Gyilkosok és kertek. Fordította Dornbach Mária

Jegyzetek

1 Homársalátával töltött hot dog kifli.

Tartalom

Félelmeink története

Első rész: 24 Winds Lighthouse

A világítótorony

Az örökség

A huszonnégy szél

Második rész: Úttalan utakon

1992 – A város fényei

1993 – Sullivan

1994 – Elizabeth

1995 – Bomba a szív helyén

Harmadik rész: A köddé vált férfi

1996 – Shakespeare in the Park

1997 – Egy különleges nap

1998 – A köddé vált férfi

1999 – Szellemhajók

2000 – Az orosz szoba

2001 – A két torony

Negyedik rész: A Costello nemzetség

2002 – Újult erővel

2003–2010 – A múló idő

2011 – Feldúlt szívek

2012 – A másik nélkül

2013 – Az esős évszak

2014 – A másik az igazi

2015 – A huszonnegyedik nap

Ötödik rész: A befejezetlen regény

Lapszemle (2012–2015)

Méreg és orvosság

A szerelem fárosz

Köszönet

Az idézetek forrása

Jegyzetek

www.parkkiado.hu
www.facebook.com/parkkiado

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Forgalmazza
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Italianno – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License v2.0
Roboto – Apache License v2.0
Veteran Typewriter – Freeware by Koczman Bálint
Zilla Slab – SIL Open Font License