A mennyből érkeztem

2. könyv

Elena Kryuchkova, Olga Kryuchkova

Fordította: Takacs Erika

„A mennyből érkeztem. 2. könyv”

Írta: Elena Kryuchkova, Olga Kryuchkova

Copyright © 2021 Elena Kryuchkova, Olga Kryuchkova

Minden jog fenntartva

Kiadó: Tektime

www.tektime.it

Fordította: Takacs Erika

Borító – A képet készítette: syaifulptak57, Pixabay

Olga Kryuchkova

Elena Kryuchkova

A Mennyből érkeztem

Tartalomjegyzék

Szereplők      4

2. könyv      5

A mennyből érkezettek      5

1. fejezet      5

2. fejezet      19

3. fejezet      36

4. fejezet      48

Szereplők

Sumér Királyság

Inanna – Nanna és Ningal lánya, Utu nővére. A szerelem, a termékenység és az aratás istennőjeként ismerjük

Utu – Nanna és Ningal fia, Inanna bátyja. Napistenként ismerjük.

Lahar – Enki lánya, Ashnan ikertestvére, Aruru féltestvére. Tehén-istennőként ismerjük

Ashnan – Enki lánya, Lahar ikertestvére, Aruru féltestvére. A gabona istennőjeként ismerjük

Aruru – Enki lánya, Ashnan és Lahar féltestvére. Ki istennő (Ninhursag) egyik inkarnációja, és Enkidu megalkotója.

Enlil – Anu fia, Enki testvére, Ninlil férje

Enki – Aruru, Ashnan és Lahar apja, Inanna, Ereshkigal és Utu nagyapja

Ninhursag – Enki felesége és nővére

Anu – Inanna, Ereshkigal és Utu dédapja (Enki apja)

Ereshkigal – Inanna és Utu húga, bíró

Nergal – Ereshkigal férje

Ninsun – Gilgames anyja

Ninurta – Anu unokája és Ninsun apja

Dumuzid – Inanna férje, Geshtinanna testvére

Ninshubur – Enki szolgája, később egy ideig Inannát szolgálta

Lugalbanda – Uruk királya, Gilgames apja

Gilgames – Ninsun és Lugalbanda fia, Uruk királya

Enkidu – Aruru, Gilgames barátja teremtménye

Shamhat – Inanna papnője, templomi örömlány

Humbaba – a Cédrus-erdő őre, fémtestű fenevad

Siduri – Anunnaki tudós a Dilmun-szigetről

Urshanabi — „révész” az alvilágban

Utnapistim – ember, aki túlélte az óriási árvizet, és örök életet kapott

Ez a történet fikció, a valós személyekhez vagy eseményekhez való hasonlóság a véletlen műve.

A múltban élt valós személyek neveit lábjegyzetekkel jelöljük. De életük leírása ebben a történetben kitaláció.

Ez a történet teljes mértékben a képzelet szüleménye..

2. könyv

A mennyből érkezettek

1. fejezet

Mezopotámia, Krisztus előtt 3000-2800.

Inanna egy űrhajón (amelyet a földiek úgy hívtak: aranykorong; istenségek szekere; mennyei szekér; szárnyaló isteni templom) egy átlátszó nézőlapon keresztül a Kék Bolygó fokozatosan közeledő gömbjét nézte. Az űrközi táj lenyűgöző volt...

Inanna az Anunnaki családból származott – azok közül, akiket a Földön élő emberek „mennyből jötteknek” neveztek, és istenségként imádtak. A mennyei család szülővilága az Orion övének egyik bolygója volt. E bolygót régóta sújtja a túlnépesedés és az erőforrások hiánya. Különösen az arany és az ipari fémek életfontosságúak az anunnakik számára, amelyeket aktívan használtak technológiájukban. Az Anunnaki család otthonukban alaposan kivette a részét a tudományos és technológiai haladás fejlesztésében. A távoli bolygót egy másik nagycsalád, a Nun-galene[1] uralta.

Ezért több tízezer évvel ezelőtt a mennyei család úgy döntött, hogy „új távlatokat, vagyis más bolygókat derítsenek fel” azért, hogy más, életre alkalmas helyet találjanak, amelyek telve vannak értékes erőforrások lelőhelyeivel.

És elindult az Anunnakik számos égi szekere. Hamarosan felfedeztek több lakható, erőforrásokban gazdag bolygót. Éghajlatuk és tájaik az anunnakik szülővilágához hasonlított.

Az Anunnakik által feltárt bolygók egyike az úgynevezett Kék Bolygó, vagy más nevén a Föld volt. Ritka fémek gazdag lelőhelyei voltak, amelyek az anunnakik számára a civilizáció további fejlődéséhez szükségesek, mint az arany is.

Az anunnakik tudták, hogy valaha több millió évvel ezelőtt a Földet mindenféle hüllők, dinoszauruszok lakták. A történelem nem emlékezett meg a kozmikus faj nevéről, amely megtisztította a Föld felszínét a dinoszauruszoktól. Ennek ellenére a bolygó egy idő után alkalmassá vált gyarmatosításra. Azóta pedig számos űrmisszió járt a Kék Bolygón, amelyek nemcsak annak erőforrásait használták fel, hanem különféle genetikai kísérleteket is végeztek rajta, különösen intelligens lények létrehozására. A Föld számos faj tudományos kísérleti terepe lett, akik a Világegyetem mélyéről jöttek.

Az idő visszafordíthatatlanul haladt előre. A küldetések lassanként elhagyták a Földet. És megfeledkeztek róla. Az anunnakik az ősi tudásra támaszkodva valójában újra felfedezték a Földet és a közeli (szintén erőforrásokban gazdag) Vörös Bolygót[2].

Tehát majdnem százezer évvel ezelőtt az Anunnaki mennyei család elkezdte fejleszteni a Kék Bolygó erőforrásait. A Föld gyarmatosítása az igényektől és a hazai politikai helyzettől függően két-háromezer éves időközönként ment végbe. Az ásványok felszíni lelőhelyeit a telepesek könnyedén kitermelték, de a mélyebb természeti erőforrásokhoz való hozzáférés kifinomult műszaki megoldásokat és jelentős költségeket igényelt.

Ráadásul a Kék Bolygó messze volt Metropolisztól (a szülőbolygójuktól) – az oda vezető út több évig tartott. Ezért az anunnakik inkább egy másik gyarmatot hoztak létre a Vörös Bolygón. Arra azonban szerencsétlenség sújtott le: egyik műholdja egy nagy meteoritnak ütközött és elkezdett letérni a pályáról, így az anunnaki telepeseknek el kellett hagyniuk a bolygót. A telepesek felszálltak csillaghajóikra, és elindultak a Kék Bolygó felé. Így alapították meg az első földi telepüket. Eközben a műhold a Vörös Bolygó felszínére zuhant, minden életet elpusztított, és emiatt a bolygó lakhatatlanná vált.

Hogy ne költsenek pénzt drága technológiákra, a mennyei család uralkodói arra utasították legjobb tudósaikat, hogy hozzanak létre lényeket a saját képükre (de korlátozott élettartammal: legfeljebb száz földi év), hogy a bányákban dolgozzanak. Ezeknek a lényeknek fizikailag erősnek, engedelmesnek, szellemileg fejletlennek kell lenniük. Ehhez az anunnaki tudósok olyan lényeket használtak, amelyeket egy másik űrfaj gyarmatosítói tenyésztettek a Földön.

A sorozatos kudarcok után a tudósok küldetését siker koronázta. Tehát a Kék Bolygón megjelentek azok, akiket az anunnakik halandó embereknek kezdtek nevezni, mert ők maguk is csaknem kétezer évig élhettek. Az emberek úgy néztek ki, mint az anunnakik, de alacsonyabbak voltak és fizikailag nem olyan erősek. Gyorsan szaporodtak, és elterjedtek az egész bolygón.

Idővel az égi család emberei úgy döntöttek, hogy a halandó földiek mindent meg tudnak termelni, ami a létezésükhöz itt, a Földön szükséges. Így nem kell táplálékot szállítaniuk szülőbolygójukról. Az anunnakik tehát nemcsak fémek bányászatára, gabonatermesztésre, állattenyésztésre, ruhafonásra, házépítésre és primitív járművek létrehozására tanították meg a halandókat, hanem az alapvető törvényeket is adtak nekik, megosztották velük a legegyszerűbb műszaki megoldásokat, valamint a csillagászati ismeretek egy részét is. A halandó földiek sikeresen teljesítették a rájuk bízott feladatot, és istenségként imádták a mennyei családt.

Majdnem ezerötszáz évvel ezelőtt nagy szakadás történt az anunnaki telepesek között. Négy független családot alapítottak meg. Az első család Mezopotámiában maradt, a második pedig Ta-kemet[3] területére telepedett le. A harmadik család az Indus és a Gangesz folyók partjára költözött, megszervezték Meluhha államot, Mahenjo-daro és Harappa nagyvárosokkal. A negyedik család minden tagja felszállt a repülő hajókra, és elindult, hogy új területeket fedezzen fel a Föld másik végén.

Néha szép férfiak és nők születtek az emberek közé. Az anunnakik szerelmi kapcsolatba léptek velük. Az ilyen kapcsolatokból gyermekek születtek, akiket rendkívüli képességekkel ruháztak fel: ritka szépséggel, intelligenciával, erővel és egyéb tehetséggel. Az efféle kapcsolatokat a mennyei család törvényei tiltották ugyan, de a Földön tömegesen letelepedett űrtelepesek nyíltan megszegték.

Ráadásul nem csak az anunnaki férfiak háltak együtt az ember-asszonyokkal, hanem a mennyei család nőtagjai is az ember-férfiakkal. Mind ezek, mind a többiek „isteni” gyermeknek születtek, akiket a halandó földiek különösen tiszteltek. A félistenek a Kék Bolygón éltek. Az anunnakik soha nem vitték utódaikat távoli ősi otthonukba, hogy megőrizzék a mennyei család vérének tisztaságát.

Az anunnakik megkövetelték, hogy a halandók meghatározott számú embert küldjenek dolgozni a bányákba, és szolgálják ki a mennyei család embereit is a templomoknak nevezett székhelyükön. Azokat, akiket megtiszteltek az „istenségek” szolgálatával, a helyiek végül papoknak és papnőknek kezdték nevezni, és külön kasztként tisztelték őket.

Időnként az űrbeli Metropolis követeket küldött a Földre, akik a felső osztályhoz tartoztak. Feladatuk az volt, hogy megfigyeljék a Földön végzett bányászmunkát, valamint maguk az anunnakikat, úgymond “erkölcsi magatartásuk” miatt. Ez utóbbi volt a legnehezebb.

Inanna még soha nem járt a Kék Bolygón, és a hír, hogy el kell oda utaznia, egyáltalán nem volt ínyére. Nem tudta odahagyni szülőföldje előnyeit, és a Földön élő honfitársaival már rég nem tartotta a kapcsolatot. Inannát csak az a gondolat nyugtatta meg, hogy ezt az utat ezentúl magasabb beosztásban teszi meg.

Inannát az égi szekéren férje, Dumuzid (fiaik Metropoliszban maradtak) és három nagynénje – Aruru és ikertestvérei, Lahar és Ashnan – kísérte. Mindannyian Inanna nagyapjának, Enkinek törvénytelen lányai voltak.

Enki magas kora ellenére remek külsőnek örvendett: megőrizte fiatalos megjelenését, akárcsak a mennyei család többi tagja. Enkinek törvényes felesége volt (aki egyben a nővére is volt), a gyönyörű Ninhursag asszony. Tehetséges tudósként és gyógyítóként ismerték. Ninhursag több lányt szült férjétől, Enki azonban sohasem volt híres házastársi hűségéről, és sok törvénytelen gyermeke volt, nemesasszonyoktól és közemberektől egyaránt. Még Arurunak és az ikertestvéreknek, Laharnak és Ashnannak is más anunnaki volt az anyja. Azt azonban meg kell jegyezni, hogy Enki, amikor csak lehetett, igyekezett minden gyermekének segíteni, és széleskörű hasznos kapcsolataival jövedelmező munkát szerezni számukra.

Aruru, Lahar és Ashnan tudományos munkát végeztek, és jelentős sikereket értek el ezen a területen. Ellentétben unokahúgukkal, Inannával, ők izgatottan várták érkezésüket a Kék Bolygóra, és szerettek volna minél hamarabb munkába állni.

... Inanna nagyot sóhajtott, és hátrasimított egy hajszálat, amely a homlokára göndörödött. Születésüktől kezdve vöröshajú volt, ami ritka a mennyei családban. Szokatlan megjelenése miatt Inannát igazi szépségnek tartották.

Egy időben sok anunnaki férfi arról álmodott, hogy feleségül veszi. Ő viszont egy Enkimdu nevű férfit szeretett. De a férfi származása nem felelt meg a család elvárásainak. Ezért Inanna szülei, Nanna és Ningal ragaszkodtak hozzá, hogy Dumuziddal házasodjanak össze. Az ő származása és jövedelmező munkája tűnt számukra a legalkalmasabbnak.

Természetesen a mennyei család törvényei szerint Inanna nem volt köteles hozzámenni, hiszen a nőnek magának is joga van férjet választani. De ez a jog inkább a közemberekre terjedt ki, a nemesség elsősorban a család helyzete szerint kötött házasságokat. Ezért a nemes anunnakik között gyakori volt a házasság az unokatestvérek vagy éppen a testvérek között. Úgy gondolták, hogy így a család megőrzi a vér tisztaságát, és nem veszíti el előkelőségét.

A szülők bemutatták Dumuzidot lányuknak. Inannának tetszett a férjjelölt. Jóképű volt, és amit a lány a legjobban szeretett: nyugodt volt, simulékony és jó modorú. Ezért, miután gondosan mérlegelte az előnyöket és hátrányokat, Nanna és Ningal lánya beleegyezett a házasságba.

Dumuzid valóban jó házastárs volt. Feleségének semmiben nem mondott ellent, szinte mindenben egyetértett vele. Inanna egészen mostanáig észre sem vette, hogy megcsalja, annak ellenére, hogy a szabados kapcsolatok széles körben elterjedtek a nemesség körében, ahol a legtöbb házasságot illem szerint kötötték.

Inanna és Dumuzid sokáig együtt éltek. Inannának azonban időnként úgy tűnt, hogy a férje rejteget valamit, valami sötétség bújik meg simulékony természete mögött. Ennek ellenére Dumuzid Metropoliszban kifogástalanul viselkedett feleségével.

A Kék Bolygó fokozatosan közeledett és megnőtt. Csökkent a távolság a bolygó és a repülőgép között. Inanna lépteket hallott a háta mögött, és megfordult, majd meglátta Arurut. Aruru megjelenése kifejezetten vonzó volt: aranyszínű haja éles ellentétben állt a hatalmas, zöld szemével. Ennek ellenére a lány a szerény, visszafogott tónusú ruhákat szerette.

– Inanna, hamarosan leszállunk – mondta lelkesen. – Alig várom, hogy odaérjünk a kolóniára!

Aruru természeténél fogva optimista volt. Az űrrepülőgép fedélzetén töltött hosszú idő, és ráadásul zárt térben és ugyanabban a csapatban is, úgy tűnt, még nem ment az idegeire. Ennek ellenére Inannának határozottan elege volt. Már nem bírta ugyanazokat az arcokat nézni. Elege volt az egyhangú ételből, és mostanában még Dumuzid is idegesítette.

A vörös hajú szépség egyre inkább úgy gondolta, hogy a következő száz, sőt kétszáz évet a szokásos előnyöktől és kényelemtől mentesen kell a Földön töltenie. Inanna legbelül csodálta a nagynénjei lelkesedését. Úgy tűnt, hogy már a hajón vannak, teljesen belefeledkeztek a közelgő kutatásban. És szüntelenül erről beszéltek. Inannának néha úgy tűnt, hogy a nagynénjei egyszerűen a tudomány megszállottjai.

– ...Már nincs sok hátra... – erősítette meg Inanna.

Tekintetét Laharra és Ashnanre fordította, akik megjelentek a fülkében. Úgy hasonlítottak egymásra, mint két tojás: hajuk búzaszín, szemük szürke. Az idősebb, Ashnan szerette friss virágokból készült hajtűkkel díszíteni a haját. A fiatalabb, Lahar szőke haját kissé bárányszarvra emlékeztetve, két tincsbe formázta a füle fölött.

Inanna, bár még soha nem járt a Kék Bolygón, sokat hallott róla szüleitől, Enki nagyapjától és Utu bátyjától. Inanna már előre olyan elképzelést alkotott a Föld helyi lakosairól, mint primitív lényekről. És azt feltételezte, hogy foglalkozásuk szerint Ashnan a gabona istennőjének, Lahart pedig a szarvasmarha istennőjének fogják nevezni. Végül is Ashnan növények tanulmányozásával és keresztezésével foglalkozott, Lahar pedig lelkesen tenyésztett új állatfajokat. Vörös haja miatt pedig magát Inannát is inkább a hajnal istennőjeként fogják tisztelni. Inanna még nem tudta, mennyire prófétaiak lesznek a feltételezései. És hogy a mezopotámiai nők hennával festik be a hajukat, hogy vöröses árnyalatú legyen.

Az anunnaki nők lelkesen beszéltek a tudományról, szerettek különféle nehezen kiejthető szavakat használni. Inanna borzasztóan bosszús volt, különösen, amikor kitört az ikrek fékezhetetlen energiája.

„Alig várom, hogy végre elhagyjam ezt a ketrecet! És szívok egy kis friss levegőt...” – gondolta Inanna ingerülten. A lány azonban édesen mosolygott a nagynénjeire.

Egy idő után Inanna türelme elnyerte méltó jutalmát – az „égi szekér” ereszkedni kezdett a Földre. A leszállóhely egy különlegesen erre a célra épített zikkurát tetején volt, a Tigris és az Eufrátesz folyók között. A közelben volt Uruk városa, és a zikkurátot biztonsági okokból magas kőfal vette körül