Rejtő Jenő

A Sárga Garnizon

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2022

EPUB ISBN: 978-963-387-143-0

MOBI ISBN: 978-963-387-144-7

Tartalomjegyzék

1. Első fejezet

2. Második fejezet

3. Harmadik fejezet

4. Negyedik fejezet

5. Ötödik fejezet

Első fejezet

A vödör, mint modern közlekedési eszköz.

Sárga Garnizon! Olyasféle legenda a légióban, mint a brazíliai őserdőben ma is létező brontosaurusok meséje, vagy a híres „terra incognita”, amely Ausztrália felfedezéséig annyi hajós fantáziáját izgatta. Ha megőrül egy légionista, és beleveti magát – mint ámokfutó – a sivatagba, azt mondják: „elment a Sárga Garnizonba.” A sivatag homokja sárga. Az elenyészett katona csontja fehér. Öreg bakák tudni vélik, hogy valahol a sivatag legmélyén igenis létezik a Sárga Garnizon! Csodálatos város a sivatagban, szökött légionisták alapították, királyuk egy őrült amerikai milliomos, aki állandóan fejleszti ezt a titkos várost. Van ott minden: pálinka, rádió, gyönyörű fiatal nők, villanyvilágítás és bagó dosztig, csak nehéz eljutni oda. A legtöbb légionista nevet rajta: tudja, hogy mese. Ugyan miféle élet fakadhatna a sivatagból?

Különösen az olyan helyen esik róla sok szó, mint például El Matala helyőrsége. Itt már csak a legendák tartják az emberben a lelket, vagy még azok sem. Úgynevezett „előretolt helyőrség” a Szaharában, több ezer kilométernyire a civilizált északi résztől. Néhány szerencsétlen sorsú, elkárhozott katona él ebben a szörnyű kazamatában.

Fehér vályogfalból épült, kör alakú erődben laknak. Az erőd körül néhány pálma, és mindenfelé, ameddig a szem ellát, egyforma homokhullámok. Ez a Szahara. Az iszonyatos forróság, a végtelen sivatag, az örök, egyhangú némaság, a szemet, gégét, orrlyukakat felsebző szállongó por minden percet elviselhetetlenné tesz.

A helyőrség már negyedik hónapja állja a sarat. Illetve a port.

A katonák úgy ődöngenek az erődben, mint tikkadt jegesmedvék valamelyik európai állatkert ketrecében.

A hálóteremben néhány meztelen ember fekszik félájultan az ágyon. Egy öreg légionista kapcarongyot szab elhordott fehérneműjéből, közben asztmatikusán liheg, és vörös, gyulladt szemeit időnként az ágya mellett álló tégelyből bekeni valamivel.

Az őrség a könnyű zubbonyban is félholtan várja, hogy leváltsák. Minden tapad hozzájuk, izzadságtól átázott ruhájuk gőzölög a gyorsan párolgó nedvességtől.

Váltás után ők is bemennek a kantinba. De akárhányan ülnek bent, nyomasztó csend van. Délután négy óra…

Légyraj dong, nyirkos, bágyadt arcok bámészkodnak…

És egyszerre, mintha nem is itt történnék, frissen nyílik az ajtó, valaki erőteljesen belép, és vidáman kiált:

– Halló! Vén apagyilkosok! Olyan csend van itt, mintha nem is kantin lenne ez a hely, hanem valami parlamenti gyűlés, ahol még a szónok is elaludt.

Természetesen Jimmy Fool volt a belépő. Pokoli ember. Nem fog rajta a Szahara. Ahol vén beduinokat a guta kerülget a melegtől, ott ő fogadásból negyedóráig szteppel, és állandóan röhög. Ezért nevezte el az angol tiszthelyettes „Fool” Jimmynek, keresztneve mellé odabiggyesztve a „bolond” jelzőt. A természet valóságos csodája ez a látszólag gyenge testbe beépített szervezet.

Karcsú, középtermetű fiatalember Jimmy Fool, kissé pisze orral, széles, vigyorgó szájjal. Mégis csinos kölyök, ördögien ügyes és veszettül erős. Aránylag kis kezével egyszer olyan pofont adott az óriás orosz Matieffnek, hogy annak eltörött az állkapcsa. Azóta a legjobb barátok. Az orosz két hétig feküdt, Jimmy Fool két hétig ült, és az ügy a lovagiasság szabályai szerint befejeződött. Hogy Jimmy nem volt normális, az leginkább állandó táncolásán látszott. Képes volt úgy bemenni az őrmesterhez az irodába, mint amikor egy prímabalerina a tapsot köszöni meg: lábujja hegyére ugrott be, bal lábát kissé felemelte, jobb kezét az őrmester felé nyújtotta, és a ballal egy csókot dobott neki. Az őrmester, akinek igen kevés érzéke volt a mozgásművészet iránt, öt nap pelotte-tal honorálta a közlegény feltűnően kedves megnyilatkozását.

Mindezt csak azért mondtam el, hogy hősünk jellemrajzával tisztában legyen az olvasó. Hősünk olykor minden ok nélkül fütyülni vagy táncolni kezdett, és akkorákat nevetett, hogy megrezdültek az evőeszközök az asztalon. Hősünk, mint általában a hősök, megvetette a halált, éppúgy, mint az életet, mert már kora ifjúságában megrendült a hite abban, hogy egyáltalán léteznek komoly és fontos dolgok a világon.

Amikor bement a kantinba, senki sem figyelt fel rá. Elrúgott az útjából egy széket, átugrott egy asztalt, lábujjhegyre érkezett a söntéspult elé, remek balettpózban, és grogot kért igen sok rummal, majd egy csókot dobva a vendéglősnek, megpenderült a tengelye körül és leült. Éppen ahhoz a szomorú, csendes fiúhoz, aki olyan buzgón tanult angolul, mintha másnap Londonba kellene utaznia egy fontos állás betöltése céljából.

– How do you do?! – kiáltott rá, és nagyot csapott a Lambert nevű katona vállára. – Tudsz már valamit angolul?

– Yes, már tudom – felelte angolul, bágyadt hangon.

– Nem „tudom”, hanem: tudok. A nyelvtan nagyon fontos. Rosszul nézel ki. Csak nem hűltél meg? Londonban ilyenkor valami izzasztót szoktak bevenni. Itt természetesen ez felesleges.

– Minden felesleges – folytatta Lambert továbbra is angolul. – Úgyis meghalok.

– Hát mi bajod van voltaképpen? Mi? What is the malter with you?

– Minden… – felelte most már franciául Lambert. – Nem bírom tovább… A sivatag… és ez a szörnyű meleg.

Kedves diák. Az utolsó vizsgája előtt ellumpolta a pénzét, és a szüleitől való félelmében a légióba állt. Ez is egy álláspont.

Ugyan miféle szülő tud olyan szigorú és kegyetlen lenni, mint a légió?

Hősünk elhatározta, hogy megmenti ezt a kedves fiút. Kettesben különben is kellemesebb a szökés.

– Idehallgass, Lambert. Nem akarok a magánügyeidbe avatkozni, tehát ne vedd rossz néven, ha megkérdezem: ragaszkodsz te ahhoz, hogy itt tartózkodj, ebben a ronda erődben? Én ugyanis távozom.

– Szökni akarsz?

– Azt, csibém…

– Hogyan akarsz innen elmenni?

– Angolosan. Nem is szólok a feletteseknek. Csak okoskodnának. Nem igaz? Vesszük a cókmókot, és megyünk.

– Hogy képzeled?

– Mindenki úgy megy, ahogy tud. Jó lenne lánctalpas autó, vagy akár egy közönséges Ford kocsi, megfelelne esetleg a teve is, de miután mindez nincs, mi egyéni módon fogunk menni.

– Mivel?

– Vödörrel, fiam. Egy szál vödörrel Marokkóig elmegyek! És elviszlek téged is ezzel a járművel. A jó lelkek kis helyen is megférnek. Remélem, hogy mi ennek dacára nem veszünk össze.

Második fejezet

Török mese az elvarázsolt vödörről.
Megismerkednek a ragyás kormányossal, és keresik a „Sárga Garnizont”.

Elsősorban a rádióssal kellett olyan barátságban lenni, mint amilyenben Jimmy volt ezzel a katonával. Egy harc alkalmával az életét mentette meg. Ha valaki megszökött az állomáshelyéről, akkor a rádió egy héten keresztül naponta háromszor leadta a körözvényt, és valamennyi állomás átvette a hírt. Az El Matala helyőrség rádiósa megígérte a barátjának, hogy egyetlenegyszer sem lesz bekapcsolva az adó, amikor bemondja a szökést. Kinek jutna eszébe ellenőrizni, hogy leadás közben működik-e valójában a készülék? A rádiós jelenti, hogy leadta, az altiszt hallhatja jól, amint bemondja a mikrofonba, és kész.

De ez még nem jelent szabadulást. Hiszen légionisták errefelé csak osztagokban fordulnak elő, vagy futári minőségben. Itt minden lépésnél, minden oázisban nyomban lecsap az arab lakosság és a csendőrség a szökevényre. Szép jutalom jár az elfogott légionistáért. Ha megérkezik valaki egy oázisba, azonnal összesereglik mindenki. Mondom, kész őrült ez a Jimmy. Nem is jut tovább a legközelebbi pálmaligetnél, azt két nap alatt elérheti könnyen gyalog is, de ott azután rögtön elfogják. És mit visz magával az útra? Egy vödröt meg egy meszelőecsetet, és azt a mulya diákot, a Lambertet. Bolond ez, a vak is látja.

Reggel már nem találják itt őket. Minden baka tudja, hogy éjfélkor másztak át a falon. Általában sok szerencsét kívántak nekik. A kapitány egy őrjáratot küld utánuk, ezek természetesen estefelé üres kézzel jönnek vissza. Nem baj. A rádiós leadja a körözvényt. Az a két őrült úgysem jut messzebb Bukhtar oázisnál. Ott majd ellátják a bajukat, mondja a kapitány.