GULYÁS GÁBOR

ÖRÖKPANORÁMA

Könyv Guru

Budapest, 2022

ÖRÖKPANORÁMA

Előszó

Első rész - A főpróba

Második rész - Az előadás

Harmadik rész - A meghajlás

Azoknak az embereknek, akik megtanítottak írni és olvasni.

Türelmesen és szeretettel.

Akkor is, amikor túl gyorsnak bizonyult a futószalag.

ELŐSZÓ

Az olcsó magyarázatok boltjában gyakran megtalálható a következő mondat: a történelem ismétli önmagát. Az emberek beteszik a kosarukba, és onnantól kezdve akár évtizedeken keresztül is előveszik és használják. Úgy gondolják, jó vásárt csináltak, mert olcsó volt. Az igazság viszont az, hogy nem a történelem ismétli önmagát, hanem a sorsok. A sorsok, amik az emberi viselkedés következményei. Ez az igazság különösen drága, hiszen a hétköznapi embernek nagyon sok tanulópénzt ki kell fizetnie azért, hogy erre rájöjjön. Éppen emiatt nem is kapható az olcsó magyarázatok boltjában, amiből ma már minden sarkon található egy. Ezért az igazságért nagyon messzire kell menni; ahhoz, hogy megszerezzük, hosszú utat kell megtennünk az önismeret útján. Ez a legtöbbször évekbe telik, mert ezt az igazságot csak egy helyről tudjuk beszerezni: önmagunktól. És az elmúlt időszakban önmagunktól nagyon–nagyon messze kerültünk. Utunkat gyakran megnehezíti, hogy a legtöbbször nem a jó irányba indulunk el, és persze az is, hogy az éjjel–nappal nyitva tartó, állandó akciókkal csábító olcsó magyarázatok boltjába útközben is sokszor betérünk.

Pontosan ezt tette fiatalabb korában Havas Péter is, aki most fiában, Dávidban véli felfedezni egykori önmagát. Hogy Dávid tanulópénzét csökkentse, úgy dönt, megmutatja neki az önismeret útját. Segíti abban is, hogy rálépjen, sőt fia engedelmével egy darabon el is kíséri őt. Közös útjuk során különböző helyekre mennek el együtt, különféle programokon vesznek részt, de ami a legfontosabb: sok–sok minőségi időt töltenek el együtt. A kötetben persze számos mellékszereplő is feltűnik, akik életükkel szintén rávilágíthatnak az élet és a létezés közti óriási különbségre. Létezni ugyanis lehet önismeret nélkül is, de élni nem.

Semmiképpen ne olvassák tovább ezt a könyvet, ha önök a boldogság elérésének gyors receptjét keresik, vagy ahhoz motivációra vágynak! Már csak azért sem, mert a szerző önmaga sem tudja, mit jelent az a szó, hogy boldogság. Ha viszont a belső békére, netán az emberhez méltó élet elérésére törekednek, mindenképpen fontos gondolatokat fedezhetnek fel a sorok között, amelyek átgondolására időt szánva hasznos felismerésekre juthatnak.

Amennyiben van kedvük, javaslom, hogy tartsanak Péterrel és fiával a következő oldalakon. Azonban ha a történet valamelyik szimpatikus szereplőjében önmagukat vélik felfedezni, kérem, ne ragadtassák el magukat. Az összes szereplő valamennyi tulajdonságával rendelkeznek. Az izgalmas – időnként poklon keresztüli – utazáshoz jó utat kíván:

A szerző

„Egyszer elfog majd a félelem,

Életed filmje mégsem végtelen.

Illúziók nélkül élsz tovább

Illúziók nélkül, nap nap után.”

Tátrai Band: Illúziók nélkül

ELSŐ RÉSZ

A FŐPRÓBA

Kora reggel volt, a nap ragyogó narancssárga fénye erősen tűzött be a világos iroda kelet felé néző hatalmas ablakain, megvilágítva az íróasztalon lévő bekeretezett családi fényképet. A csendet csak a szalagfüggöny mozgása törte meg időnként a résnyire nyitott ablakokon beáramló hajnali szellő hatására. Az utca néma volt, a jelzőlámpák még sárgán villogtak. Különösen értékes percek ezek azok számára, akik még nem felejtették el, hogy mit jelent élni.

Az egyik ablak mögött egy férfi állt, csukott szemmel, arcát a nap felé fordítva élvezte a rá eső sugarak meleg simogatását. Gyermeki mosolya, fiatalos és erős testalkata miatt a ránézésre középkorú Havas Péter legalább tíz évet letagadhatott volna a korából. Munkahelye ugyan nem támaszt előírásokat az alkalmazottak öltözködésével szemben, de az egynyolcvan magas férfi ma is rendkívül elegáns szövetnadrágot s egy hozzáillő hosszú ujjú inget viselt.

A férfi legtöbbször elsőként érkezik a munkahelyére, és a szokásos reggeli irodai rutint kihagyva lát munkához. A látványos napfelkeltéket azonban mindig megcsodálja, mert tudja: nincsen belőlük két egyforma. Ez a napja is így indult.

Néhány perc múlva a vállalat marketingigazgatója, Sárközi András rontott be a férfi ajtaján.

– Péter, segíts nekem, kérlek! Tegnap délután óta képtelen vagyok bekapcsolni a telefonomat. Ha tudsz, adj egy másik készüléket, légy szíves.

– Neked is jó reggelt, András! – köszöntötte Péter a vállalat egyik legfontosabb emberét a rá jellemző udvarias hangon, miközben a sötétítő zsinórját elengedve megfordult. – Szerencséd van, mert a múlt héten rendeltem három darabot a legújabb modellből, már meg is érkeztek. Tegnap hozták át hozzám őket. Az informatikusok fel is telepítették rájuk a szükséges alkalmazásokat.

– Ne haragudj, Péter, hogy elfelejtettem köszönni – nyújtott kezet izgatottan a marketingigazgató. – Nagyon szégyellem magam. Meglehetősen fontos találkozóm lesz ma délelőtt az egyik országos televíziócsatorna reklámigazgatójával, és igazán kellemetlen lenne, ha előtte nem tudna telefonon elérni. Tudod, hogy mindig milyen nehezen találnak ide a vendégeink és az ügyfeleink.

– Semmi baj, András – mondta őszintén Péter, miközben kezet ráztak. – Egyébként minden rendben van veled? – kérdezte, ahogy végignézett a férfin. – Zaklatottnak nézel ki mostanában.

– Persze, minden oké, de a sok munka és ez a folyamatos rohanás…, tudod, állandóan elviszi az összes energiámat – hangzott a Péter számára már ismerős válasz.

– András, te is tudod, hogy nincs olyan, hogy „de…”. Te beszéltél erről az üzletkötőinknek a múlt heti szakmai napon. Nem emlékszel?

– Már hogy ne emlékeznék! – nevetett fel Sárközi. – De tényleg minden rendben van, nyugodj meg!

– Azért, ha úgy érzed, hogy segítségre van szükséged, vagy csak beszélgetni akarsz, keress meg. Kíváncsi vagyok rád, és még az is lehet, hogy tudok segíteni.

– Köszönöm, Péter, de tényleg nincs szükségem semmire.

– Ahogy gondolod. A régi telefonodat mindenesetre átviszem az IT–osztályra, hogy próbálják lementeni róla az adataidat.

– Na, ez nekem eszembe sem jutott, köszönöm! Nagyon figyelmes vagy, nagyszerű, hogy mindenben lehet rád számítani! – köszönte meg a férfi Péter szokásos hozzáállását hálával a hangjában, és az ajtó felé vette az irányt. Mielőtt becsukta volna maga mögött, még visszafordult: – Péter, isteni a méz, amit legutóbb vásároltam tőletek. Mit szólnál hozzá, ha mindenféle bor helyett idén karácsonykor a ti mézeteket adnánk ajándékba az ügyfeleinknek?

– Remek felvetés, András, köszönöm!

– A grafikusokkal terveztetek néhány közös címkét a logóinkkal, és elküldetem neked. Továbbítsd majd hozzám azokat, amik tetszenek nektek!

– Köszönöm, de tudod, milyen messze vannak még az ünnepek… Még csak május van!

– Május az ígéret hava, tartja a népi mondás – kiáltotta András, s finoman behúzta maga mögött az ajtót.

– És a szerelemé is – vágta rá Péter nevetve, majd az asztalához ült.

Péter a vállalat megbecsült munkatársa, az elmúlt majdnem negyven év alatt példamutató kitartásával és becsületességével méltán vívta ki az emberek tiszteletét. Előzékeny, elvhű és jellemes ember hírében áll, a családja mindig is nagyon büszke volt rá. Sosem hajhászta a népszerűséget, mégis mindenki szerette. Talán pont emiatt. Jószívű, tiszta életű és rendkívül körültekintő ember, szorgalma a cégnél töltött hosszú évtizedek után sem csökkent. Munkahelyén a használati eszközök, gépek és berendezések nyilvántartásáért felel, és felügyeli a beszerzésüket, karbantartásukat és selejtezésüket. Munkája mellett méhészkedéssel foglalkozik. A családi vállalkozást még a nagyapja kezdte, ő tanította meg Pétert a szorgos kis rovarok feltétlen szeretetére.

Bár még tartott a tavasz, szorgalmas méhcsaládjai idén már harmadszorra hordják meg a kaptárjait a környék legfinomabb mézeivel. Alig néhány hete vette el tőlük a gyümölcsfák színpompás virágainak nektárjából készülő tavaszi vegyes mézet, majd a környékbeli gazdák földjei mellett gyűjtött repcemézet, ami pár nap alatt sárgából hófehérré vált a hordóban. Most pedig már az akác virágzik, s ez kellemes időjárás esetén még egy–két hétig eltarthat.

Délelőtt tíz óra lehetett, amikor Péter végzett a második félévre tervezett eszközbeszerzési lista áttanulmányozásával, amit néhány napja tettek az asztalára. A dossziét becsukva jutott csak eszébe, hogy a vállalat egyik bérügyintézőjének ma van a születésnapja. Miután meggyőződött arról, hogy a sürgős feladatait elvégezte, eldöntötte, hogy kiszalad a közeli virágüzletbe, hogy szokásához híven ma is felköszöntse az éppen ünneplő kolléganőjét. A férfit semmi sem akadályozhatta meg abban, hogy a munkatársainak mindennapjait egy kicsit színesebbé tegye. Az általa legjobbnak tartott virágbolt csak négy sarokra van a munkahelyétől, ezért miután az iratait és pénztárcáját magához vette, a főbejáraton kilépve gyalog indult el az üzlet felé.

Pompás tavaszi napsütés ragyogta be aznap a várost, a forgalom az utcán mérsékelt volt. Az úton nem sorakoztak tömött kocsisorok, mint a metropoliszokban, ezért Péter bátran szippanthatott mélyeket a kisváros friss levegőjéből. Séta közben elismerően pásztázta az út túloldalán lévő csokoládéüzem hatalmas előkertjét, amelyet néhány hete szépítettek meg a város legismertebb kertészetének munkatársai. A sorompó két oldalán elhelyezkedő virágágyásokat gondosan megtervezték, azokba különböző, a szivárvány minden színében játszó egynyári növényeket, többek között begóniát, bársonyvirágot és többféle, nagy méretű virágokkal nyíló árvácskát ültettek, amelyeket a parkolóhelyektől több mint két tucat dézsás leander választott el. A főbejárat mellett felváltva öt–öt füge– és citrusfa sorakozott mutatva a cég vezetőségének a vonzó településkép fenntartása iránti elkötelezettségét.

– Á, Péter, már vártam magát – köszöntötte jókedvűen az özvegy virágárus az ajtón magabiztosan belépő férfit, aki legalább hetente egyszer megfordul az üzletében.

– Jó napot, Marika! Ma is kitűnően néz ki! Kitalálja, vagy mondjam?

– Kitalálom, Péter, de először is köszönöm a bókot. Ilyen lovagias emberrel nagyon ritkán találkozni ma már. Egyre inkább kezdem azt gondolni, hogy maga abból él, hogy örömet szerez másoknak – kacagott az asszony kissé elpirulva.

– Marika, hát nem tudta? Zúgolódni még ráérünk, de kedvesnek lenni sosem.

– Igaza van, Péter, a kedvesség olyan dolog, amit sosem bán meg az ember. De a lényegre visszatérve, mivel délelőtt tíz óra múlt, úgy gondolom, hogy a munkahelyére szeretne virágot vinni. Ebből következik, hogy az illető kolléganő, és nem rokon vagy családtag. Az ön munkahelyén tudtommal leginkább fiatal és középkorú hölgyek dolgoznak, jó beosztásban. Tehát szerintem ma egy harminc–negyven év közötti hölgyet tervez köszönteni, méghozzá a születésnapján, hiszen ma a Dezsők ünneplik névnapjukat.

– Lenyűgöző gondolatmenet! Minden stimmel.

– Tavasz van, nemsokára itt a nyár, úgy gondolom, a fiatal kolléganője örülne egy csokor többszínű tulipánnak, a száruknál sötét rózsaszín selyemszalaggal átkötve.

– Én is valami hasonlóra gondoltam, Marika. A celofánt viszont, kérem, hagyja most ki. A természetet járva azt veszem észre, hogy így is elég nagy a rendetlenség a környezetben, nem szeretném ezzel is terhelni.

– Rendben van, Péter, magának van igaza. Esetleg valamilyen díszítést tehetek bele? Mit szólna, mondjuk, ehhez a felcsíptethető pillangóhoz, „boldog születésnapot” felirattal? – mutatott rá az asszony a piciny, mégis ötletes dekorációra. – A világossárga szárnyai miatt nagyon passzol a csokor színeihez, és a hölgyek mindig örülnek, ha az ajándékban van egy kis egyediség is.

– Köszönöm, Marika, ez szerintem is nagyszerűen feldobja az ajándékot. Tegye hozzá, legyen szíves!

Mialatt az asszony összekészítette az ajándékot, Péter végignézte a vázákban álló vágott virágokat és a cserepes növényeket is.

– Keres még valamit, Péter? – kérdezte Marika, miután elégedetten tekintett végig a néhány perc alatt a már kissé kérges kezeivel összeállított csokron.

– Ezt a gyönyörű orchideát még szeretném elvinni a feleségemnek. A kaspójával együtt számolja hozzá, kérem, a többihez – mondta a férfi, miután kiemelte a virágot a kirakatból, és rátette a kiszolgálópultra. – Más nem lesz, köszönöm.

Az apró termetű asszony mosolyogva nyújtotta át a virágokat, miután Péter ma is nagylelkű borravalóval egészítette ki az orchidea és a fiatalos csokréta árát.

Visszafelé tartva a munkahelyére még megállt, hogy ha messziről is, de megcsodálja a város egyik nevezetességének számító víztornyot, amely a hetvenméteres magasságával, karcsú, de tekintélyes oszlopaival, díszes erkélyeivel és fényesen csillogó kúpos tetőzetével több mint száz éve emlékezteti az arra járó embereket hazájuk építészetének világszínvonalára. A néhány éve felújított műemlék ma kilátóként és kiállítóteremként üzemel, és egy szezonálisan nyitva tartó hangulatos cukrászda is helyet kapott benne. A látogatók az erkélyen helyet foglalva környékbeli alapanyagokból készült kézműves sütemények és ízletes kávécsodák elfogyasztása mellett gyönyörködhetnek a belvárosi panorámában.

Miután visszatért a céghez, a pénzügyi osztályra ment. A könyvelők és a bérügyintézők irodái az ötszintes épület második emeletén voltak kialakítva, a folyosó bal oldalán. Ezek a helyiségek Péter szobájához hasonlóan keleti tájolásúak, de a szemközti társasház miatt az itt dolgozó emberek a reggeli napfelkeltében még akkor sem gyönyörködhetnének, ha szorgalmas kollégájukhoz hasonlóan hajnalban érkeznének a munkahelyükre. A lépcsőház és a liftek a padlószőnyeggel leterített folyosó elején találhatók. Míg az épület felsőbb szintjein leginkább festmények borítják a közlekedő krémszínű falait, a második emeleti folyosón a sűrűn elhelyezett növények jelzik, hogy itt nagy többségében nők dolgoznak.

Szokásához híven Péter most is a lépcsőn ment fel az emeletre. Liftet már fiatalkorában sem használt. A méhészkedés napról napra biztosítja az intenzív testedzést, a felvonó használatától elvi okokból tartja magát távol. A környezet mélységes szeretete nem engedi meg a lelkiismeretének, hogy a szükségesnél jobban terhelje. Kolléganőjének irodájába kopogás után lépett be.

– De jó, hogy jössz, Péter – kiáltott fel Szandra a forgószékéből felpattanva. – Fél órája voltam fenn nálad a béremeléseddel kapcsolatos papírokkal, de nem találtalak a helyeden. Kérlek, írd alá őket, hogy az új munkaszerződésedet még ma el tudják készíteni a HR–esek.

– Rendben, Szandra, de előtte szeretnék boldog születésnapot kívánni – válaszolt a férfi, miközben nevetve felemelte a háta mögé rejtett ajándékot.

– Ó, Péter, észre sem vettem, hogy valamit tartogatsz magad mögött – válaszolt Szandra őszinte ámulattal, és cseppet sem igyekezett leplezni meghatottságát. – Annyira megörültem, hogy bejöttél, és nem kell egész nap keresselek. Őszintén szólva a születésnapomról meg is feledkeztem. Te vagy az első, aki ma felköszönt.

Ahogy Szandra vázába tette a virágot, a fejlesztési osztályról nyolc másik munkatársuk lépett be az irodába. Kolléganőjük kedvenc tortájával érkeztek, és néhány perc múlva már felszeletelve volt ott az asztalon. Bár a részlegüket érintő osztályértekezlet miatt sok idejük nem volt, de mivel a munkatársi kapcsolatok folyamatos ápolása valamennyiük szívügye, a nagy hajtás ellenére is szakítottak időt bérszámfejtőjük felköszöntésére. Persze Pétert is marasztalták.

A kitérő után Péter visszament a szobájába. Már húsznál több új e–mail várta, köztük András rövid üzenetével, amelyben megköszönte a munkáját, és tájékoztatta arról, hogy az informatikusok minden fontos adatot átmentettek a korábbi készülékéről, sőt az a javítás befejeztével tartalék eszközként megőrizhető. A levelek feldolgozása és megválaszolása után még informálódott a beosztottjaitól a délelőtti megrendelések sikerességéről, szignózta az aláírókönyvében található iratokat, majd ugyanolyan eleganciával, ahogy nyolc órával azelőtt megérkezett, elhagyta az épületet.

Amikor hazaért a munkahelyéről, felesége, Edit épp elkészült az ebéddel. Fél kettő volt. Péter reggel öt órára jár dolgozni, munkaidejét már évtizedekkel ezelőtt a méhészkedéshez igazította. Ebéd után Edittel rendszerint beülnek a kisteherautójukba, és valamelyik telephelyükre hajtanak, ahol az éppen aktuális méhészeti munkákat végzik. Edit alacsony, barna hajú és vékony, de nagyon szívós asszony. A háztartási teendőkön kívül a méhészkedéssel járó fizikai munkából is évtizedek óta kiveszi a részét. Mindenben támogatja férjét, aki így egyszerűbben össze tudja egyeztetni a munkahelyi kötelezettségeit a családi vállalkozásának teendőivel.

– Ma is a legjobbkor érkeztél meg, Péter, én is nemrég értem haza. A városi ügyintézés sajnos az egész délelőttömet elvitte, ezért csak egy kis lencsefőzeléket volt időm összedobni.

– Csak egy kis lencsefőzeléket? Miért mondod ilyen szomorúan? Hiszen tudod, hogy ez az egyik kedvencem – kérdezett vissza Péter, s átnyújtotta a kezében tartott orchideát, amit délelőtt vásárolt a feleségének.

– Gyönyörű ez a virág, köszönöm! Nem is hozhattad volna jobbkor, mert épp eszembe jutott pár napja, hogy hétvégén kimegyek a piacra és veszek néhány új növényt a lakásba. Egyébként szerettem volna sült húst is készíteni, de a nő, akihez kerültem, még csak gyakornok a bankban, és épp a betanítása folyt. Ráadásul a postán is sokat kellett várnom, mert valami zavar keletkezett a számítógépes rendszerükben. De üljünk most már az asztalhoz, mert hamar kihűl az ebéd.

– Figyelj, Edit – fordult Péter a feleségéhez, miután finoman letette a tányérja szélére az evőeszközöket. – Vigyük fel északra a méheket a jövő héten. Igaz, idén itt délen is jó termés várható, de a tavalyi és tavalyelőtti gyenge évek miatt csaknem teljesen kifogytak a készleteink, és nem szeretném, ha az elégedett vevőinket nem tudnánk kiszolgálni. Ráadásul a méhcsaládjaink is elég erősek ahhoz, hogy az idei akácszezonban akár háromszor is meghordják a kaptárokat.

Az akácerdők megfelelő időjárás esetén tíz–tizennégy napig virágoznak. Mivel az akác az ország északibb és magasabb részein a mikroklímában kialakuló különbségek miatt öt–hét nappal később kezd el virágozni, mint a déli területeken, a méhészek a méhcsaládok vándoroltatásával több akácmézet termelhetnek. Ilyenkor a méhészek a déli és középső országrészből akkor indulnak útnak, amikor náluk a mézhozam már csökkenni kezd. Az északi területeken ilyenkor kezd el nyílni a virág, ami a következő napokban ott is jelentős méztermést tud eredményezni.

– Rendben, Péter – bólintott Edit egy kicsit kedvetlenül, s felállt az asztaltól. – De, kérlek, figyelj oda magadra – fordult vissza. – Ötvenöt éves vagy, és úgy érzem, nem kellene már annyira hajtanod. A szabadságaidat évek óta szinte csak arra fordítod, hogy a méheidnél dolgozz. Ígérd meg, hogy szezon végén leülünk, és áttervezzük az életünket!

– Edit, tudod, hogy ez az életem. A méheimnél és veled érzem magam igazán otthon.

– Tudom, de a munkád és a hivatásod mellett már nem jut idő a családodra. Mi ketten még sokat vagyunk együtt, hisz a munkahelyeden kívül gyakorlatilag minden időt együtt töltünk. De a fiaddal már hosszú évek óta nem mentetek el együtt sehova. Ha találkoztok is, csak a méheknél, amikor hazajön segíteni nekünk.

*

Péter és Edit a következő néhány napban elvették a méhektől az addig gyűjtött fenséges akácméz nagy részét, miközben a reggeleket és a délelőttöket Péter ugyanúgy a munkahelyén töltötte. A telehordott keretek helyére üres méztereket raktak fel megadva ezzel a lehetőséget, hogy méheik az északi erdőkben is tudják folytatni az édes nektár begyűjtését.

A szállítás napján a férfi ugyanúgy bement a munkahelyére, de az ügyeit elintézve a szokásosnál korábban távozott. Edit is meglehetősen korán, valamivel dél előtt elkészült az ebéddel, amit viszont már nem ketten, hanem hárman fogyasztottak el, hiszen előző este Dávid is hazaérkezett.

– Tudjátok már, hogy mikor indulunk a méhekhez? – kérdezte Dávid a szüleit a cseresznyebarna étkezőasztalnál, miközben a forró levest a tányérjába merte.

– Reggel azt beszéltük, hogy mi este hét óra körül megyünk ki az első helyre – válaszolt Péter, ahogy maga felé fordította a kanalat.

– Nektek elég valamivel később jönnötök – mondta Edit, miközben lekötötte a halványsárga kötényét a derekáról, és asztalhoz ült. – A fiúkkal úgy egyeztünk meg, hogy este nyolckor veszed fel őket a repülőtér melletti áruház parkolójában. A teherautót egyébként fél kilencre rendeltük, és ha minden jól alakul, kilenc óra körül kezdhetitek a felpakolást.

– Igen, mi egy kicsit korábban indulunk – mondta Péter –, de kíváncsi vagyok, hogy le tudjuk–e zárni a kaptárokat. Tegnap és tegnapelőtt is a megszokottnál nagyobb hordás volt még a kora esti órákban is. Az elmúlt hétre jellemző szikrázó napsütés van ma is, ezért nem vagyok biztos abban, hogy a méhek időben vissza fognak érni a délutáni kirepülésből.

– Ha nem tudjuk időben elkezdeni a munkát, akkor addig majd szórakoztatjuk egymást – mondta Dávid vidám hangon a szüleinek. – Úgyis évente csak párszor gyűlünk így össze, és annak szerintem mindenki örül, ha egy órával többet tölthetünk együtt.

– Pláne akkor, ha senkinek sem kell másnap dolgozni menni – vágta rá Edit. – Tényleg, Dávid, te hány nap szabadságot vettél ki?

– Én holnap este visszautazom, mert másnap egy projektindító megbeszélésen veszek részt az ügyvezetőnkkel. Tehát ma és holnap napközben tudok csak veletek lenni. Egyébként a szórakoztatásról jut eszembe: emlékeztek, amikor tavalyelőtt Tamás és Laci felbukott a sötétben, és elejtették a kaptárt, amiben ráadásul, ha jól tudom, a legerősebb méhcsaládunk volt? Még mondtad is nekik, apu, hogy arra a kaptárra fokozottan figyeljenek – nevetett harsányan Dávid.

– Talán pont ez volt a baj, fiam – elmélkedett Péter hangosan. – Nem kellett volna mondanom nekik, hogy arra a méhcsaládra jobban vigyázzanak, és akkor talán oda tudtak volna figyelni a fatuskóra is, amit egészen addig minden kaptár cipelésénél észben tartottak.

Kis szünet után folytatta:

– Tudod, fiam, arra jöttem rá, hogy ha valami fontos, mindegy, hogy egy emberi kapcsolatról van–e szó, egy jól elvégzendő munkáról vagy egy tárgynak a megóvásáról, nagyon könnyen rá tud feszülni az ember, és ilyenkor úgy viselkedik, mint egy ló, aminek korlátozzák a látását, hogy csak előre nézzen. De az élethez kell egy bizonyos lazaság is, hogy a dolgaidat jól el tudd végezni, meg tudd őrizni az értékeidet és a kapcsolataidat. Azt hiszem, minden esetben kellően fesztelennek kell lenni.

– Én is észrevettem már, apu, hogy túl sok mindent veszek komolyan.

– Azzal nincs semmi baj, ha a feladataidat komolyan veszed, sőt fontos, hogy kellő figyelmet fordíts mindenre. A hiba inkább ott van, ha az indokoltnál nagyobb figyelmet fordítasz bizonyos dolgokra. Ez mindig aggódáshoz és szorongáshoz vezet, ami korlátozza a józan érzékelésedet, és szükségtelen félelmet szül benned.

– Hűha, micsoda filozófus szellem veszett el benned – gúnyolódott a fiú, aki nem mellesleg igencsak elképedt apja hosszúra nyúlt, bölcselkedő válaszán, hiszen nemhogy ilyen gondolatmenetet nem hallott tőle korábban, de már csaknem tíz év telt el azóta, hogy utoljára őszintén beszélgettek egymással.

– Azt hiszem, fiam, eleget éltem már ahhoz, hogy bizonyos fogalmam legyen az életről – nevetett Péter.

– De az emberek ilyen korban inkább a komolyságra igyekeznek felhívni a fiatalok figyelmét, mintsem a lazaságra – mondta Dávid.

– Ez a baj. Azok az emberek csak kivetítik a félelmeiket a gyerekeikre. Pedig befeszülve nem lehet normális életet élni. De ugyanígy nem lehet teljes életet élni felelőtlen, meggondolatlan és könnyelmű gondolkodással sem. Tehát a lazaságon semmi esetre se az éretlen gondolkodást értsd! Ez inkább könnyed, fesztelen, oldott állapot. Ebbe belefér az, hogy odafigyelsz a dolgaidra, de az már nem, hogy mindenre görcsösen vigyázol. Ha nincs lazaság, és be vagy feszülve, párhuzamosan megszűnik a spontaneitás, az éberség. Ezzel együtt fokozódik az ijedség lehetősége. Gondolj csak bele, például az autóvezetéshez is kell az oldottság. Nem utazhatsz úgy több száz kilométert, hogy közben arra gondolsz, nehogy összetörd az autódat, netán balesetet szenvedj. A vezetés során sok mindenre oda kell figyelni, de nem szabad görcsösnek lenni. Érted ezt, Dávid?

– Igen, világos, amiket mondasz.

– Így utólag már jót nevetünk ezen, de emlékezz vissza arra a pár másodpercre, amikor reccsent a kaptár a földön, Tamás és Laci pedig sebesen felpattant, és fejvesztve szaladt minél távolabb tőle. A feszültség ijedséghez és esztelen rohanáshoz vezetett, ami azt okozta, hogy Tamás megint hatalmasat esett egy keresztben fekvő kidőlt fában. Még jó, hogy a méhszúrások ellen viselt vastag ruházata miatt nem lett komolyabb baja. Arról nem is beszélve, hogy ha a kapkodása előtt ránézett volna a földön heverő kaptárra, ami hála édesanyád lelkiismeretes rögzítésének, stabilan egyben maradt, láthatta volna, hogy nem történt baj, csak újra fel kell venni és vinni tovább a teherautó felé.

– Egyetek most már, mert ki fog hűlni a leves – szólt közbe Edit a vérbeli háziasszonyok domináns hangján, de titkon nem kis örömet okozott neki Péter elmélkedése. Elégedetten nyugtázta azt is, hogy Dávidot őszintén érdekli Péter eszmefuttatása.

Az ebéd elfogyasztása után mindannyian pihenni mentek. Péter a világos nappaliban elhelyezett krémszínű kanapén elterülve a három napja elkezdett könyvét olvasta tovább, de egy kicsivel később elszundított. Edit, miután elmosogatott, lazításképpen a kedvenc női magazinjának friss lapszámába vetette bele magát, amíg Péter fel nem ébredt. Dávid az emeleti szobájába ment, a céges laptopján átolvasta és véglegesítette a délelőtt megírt jelentését, és elküldte a főnökének. Ezután lenémította a telefonját, és ő is aludni ment. Elvégre erre a két napra pihenőidőt vett ki, ami ez esetben igencsak aktív szabadságot jelentett. Péter és Edit este hat órakor indult el az első telephelyükre.

Dávid a három rakodóember kíséretében kicsivel fél kilenc előtt érkezett meg az erdőbe. Tamás, Laci és Tibor a család jó barátai voltak. Negyvenöt–ötven év közötti erős férfiak, akik Péter révén kerültek a család közelébe. Ők négyen még gyerekkorukban ismerték meg egymást, amikor mindennap sötétedésig rúgták együtt a bőrt a közeli pihenőparkban kialakított focipályán. Bár merőben más személyiségek voltak, évtizedes barátság fűzte őket egymáshoz.

A cimborák az autóból kiszállva hangosan köszöntötték Pétert és Editet, akik a fiókok elején tétovázó rovarokat enyhe füsttel próbálták beterelni a kaptárokba.

– Az erdő még mindig nem hangoskodásra való – jegyezte meg Péter cinkos mosollyal a barátainak, miközben a füstölővel a kezében feléjük tartott. Ez egyértelműen csak amolyan pajtási nevelés volt, hiszen tudja, az újbóli vidám találkozás mekkora öröm mindannyiuknak.

– Beültek már a méhek? – érdeklődött Laci, miután átölelte rég nem látott barátját.

– Még nem teljesen, pedig már egy órája füstöljük őket – válaszolt Péter türelemmel a hangjában. – A nagy részük visszaért, egy–egy rovar szállingózik már csak vissza a kaptárokhoz, de a nagy meleg miatt nem akarnak bemenni. A másik oka ennek, hogy ebben az időszakban van a legtöbb méh a kaptárban, de ezt már szerintem ti is megtanultátok az elmúlt években.

– Ennek ellenére el fogunk tudni indulni időben? Hogy látjátok? – tudakozódott Tamás egy kicsit izgatottan, mert a főnöke időközben beosztotta a másnap délutáni műszakba.

– Persze, amint ideér a teherautó, tudtok is pakolni – szólt Péter. – Néhány méhcsaládot itt hagyunk, hogy a kint éjszakázó méhek reggel tudjanak hova bemenni.

Besötétedett. Kilenc óra elmúlt, amikor ismerős moraj törte meg az esti erdő természetes alapzaját, amit leginkább az éjszakai rovarok ciripelése keltett. Néhány perccel később a fák alatt feltűnt Lali üres teherautója, amely az éjszaka során mintegy háromszáz méhcsaládot fog az északi akácerdők egyik legszebbikébe költöztetni. Miután a szerelvény begurult a telephelyre, az alacsony termetű férfi leállította a motort, kiugrott, és rögtön szabadkozni kezdett.

– Ne haragudj, Péter – kezdte a magyarázkodást –, de félúton jutott eszembe, hogy nem csatoltam fel a pótkocsit.

– Lali, nem is te lennél, ha nem hagytál volna otthon valamit – tréfálkozott Edit a kedvenc fuvarosuk feledékenységén, ami persze tökéletes indok volt arra, hogy egész éjszaka mindenki őt ugrassa. Lali magával hozta a huszonéves fiát is, akire most nagy szükség volt a megszokottnál nagyobb állomány költöztetésénél.

Amikor a fiúk elkezdték a kaptárok felrakását, Péter és Edit áthajtott a második telephelyükre, hogy ott is lezárják a méheket. Éjfél volt, mire az emberek a harmadik helyen is végeztek a méhcsaládok felpakolásával. Az indulás előtt Lali gondosan ellenőrizte a spaniferek[1] rögzítését, Edit és Péter pedig számba vette, hogy minden szükséges eszköz náluk van–e. Miután megbeszélték, hogy ki kivel utazik, a kisteherautó és a személyautó a cirkuszosokat is megszégyenítően kivilágított szerelvényt közrefogva vágott neki az útnak.

Az első megálló szokás szerint most is az indulási helytől mindössze tizenöt kilométerre lévő útszéli betérő volt, ahol mindenki Péter vendége volt a saját ízlésének megfelelő kávéra. Alig tíz perccel később a konvoj ismét úton volt.

Hajnali két óra múlt, amikor Dávid kocsija a nagyjából félúton található nonstop nyitva tartó Oázis presszó elé érkezett. A fiú szokásához híven mindenkit meghívott egy jóleső esti hamburger menüre. Dávid ilyenkor mindig egy kicsit előremegy, így mire Lali teherautója is megérkezik, már az ő ételük is össze van készítve, hogy Lali a lehető legjobban tudja kihasználni a kötelező pihenőidejét.

Ezekben a hetekben a presszó éjszakánként is kiemelt forgalmat produkál, hiszen ilyenkor az ország méhészeteinek nagy része útra kel. Péter más méhészekkel találkozva mindig megvitatja a szezonban gyűjtött tapasztalatokat, a mért és a várható mézhozamot, illetve hogy ki honnan indult útnak, és hova tart. Persze a legtöbb kérdésre a méhészek zöme csak hozzávetőleges információt közöl, sok esetben csökkentve a pergetett méz mennyiségét is, hiszen egyikük sem szeretné, ha a következő évben idegen méhészek lepnék el azokat az erdőket, ahol a méheik kimagasló hordásokat produkálnak. A legtöbben a déli területekről érkeznek, és gyakorlatilag nincs olyan település az északi tájon, ahova ezekben a napokban legalább négy–öt teherautónyi méhcsalád ne érkezne. Mindeközben Péter emberei a többi teherautó rakományát számolgatják és hasonlítgatják, majd miután minden méhész felé elhangzott a méhésztársadalomban széles körben elterjedt „Nehézséget a kaptárokba!” búcsúzás, folytatják az útjukat.

Hajnali négy óra volt, amikor Dávid és Péter autói az erdő széléhez értek. Péter és Edit előrement, Dávid csapata viszont bevárta Lalit és fiát, hogy bevezessék őket a tisztásra. Bár az elmúlt napokban nagy mennyiségű csapadék áztatta meg a környező területeket, a földút addigra már könnyen járható volt. Péter helyi erdész barátja, Károly is készenlétben állt az éjszaka folyamán, de nem volt szükség arra, hogy traktorjával behúzza a szerelvényt. A lepakolás most is sokkal gyorsabban ment, mint az indulás előtti munkálatok. Nemcsak azért, mert ilyenkor egy helyre teszik a méheket, hanem azért is, mert a teherautón nem kell rendezgetni a kaptárokat, csak le kell őket adogatni, aztán az emberek a lépésben haladó teherautó mellett szépen egymás mellé helyezik őket. Alig múlt el öt óra, minden kaptár a helyén volt. A rakodó fiúknak kézzel kellett megfordítaniuk a pótkocsit, mivel nincs akkora hely, hogy Lali a teherautójával meg tudja ezt csinálni. Lali a fiával a lepakolás után elrendezte az oldalmerevítő deszkákat, összetekerte a spanifereket, felcsatolta a pótkocsit, és gyorsan útra kelt. A pihenő– és vezetési idők szigorú szabályozása miatt minél hamarabb haza kellett érniük, hiszen aznap este már egy másik méhész állományának költöztetésében fognak közreműködni.

A többiek még segítettek Péternek és Editnek leszedni a hevedereket a kaptárokról és megnyitni a kijárókat. A munka végeztével az erdő csendes nyugalmában megreggeliztek, elfogyasztották az Edit által készített szendvicseket, és kicsivel hat óra után hazaindultak. A visszaúton csak egy kávéra álltak meg. Fél tízre mindannyian otthon voltak. A szolgálat megkezdése előtt Tamás még majdnem négy órát tudott aludni.

*

A következő néhány napban Péter folyamatosan bejárt a munkahelyére, a méhekkel gyakorlatilag nem volt tennivalójuk. Károly folyamatosan informálta őket a kaptárok súlyának növekedéséről, és a szokatlan hőség miatt mindennap friss vizet vitt a méheknek. A ragyogó időjárásnak hála, az akácfák csak úgy ontották magukból az értékes nektárt, így a méhek már öt nap alatt meghordták a keretek zömét. Emiatt a házaspárnak egymás után két nap is újabb méztereket kellett felvennie, a fent gyűjtött akácméz egy részét pedig ugyanazzal a fordulóval hazavitték.

A második nap délutánján Edit a teherautóban pakolt, amikor az erős méhzümmögést Péter telefonjának csengőhangja törte meg. Péter pont az utolsó méhcsaláddal szöszölt, Edit odavitte neki a fülkében hagyott mobiltelefont. Edit a férje kesztyűs kezébe adta a szokatlanul hosszan csengő készüléket, majd visszament a kocsihoz, hogy az összes fiókot végre a helyére tegye. Az ismeretlen telefonszámról érkező hívást Péter hivatalos bemutatkozással vette fel, miközben egy kicsit távolabb ment a kaptároktól.

– Halló, itt Havas Péter beszél.

– Üdvözlöm, Havas úr, Novák Attila vagyok, a Novák Víztechnológia Kft. ügyvezetője. Ön minden bizonnyal Havas Dávid édesapja, ugye?

– Igen, Dávid a fiam. Miben segíthetek, Novák úr? – tudakolta Péter, aki igencsak meglepődött, hogy a kft. vezetője hívja.

–Sajnos rossz hírt kell közölnöm. Dávid ma délelőtt Sopron felé tartva a város határában autóbalesetet szenvedett, és az orvosok tájékoztatása szerint súlyosak a sérülései. Jelenleg a soproni kórház sürgősségi osztályán fekszik eszméletlenül. Valószínűleg sokkot kapott a nagy erőhatás miatt. Várhatóan pár órán belül magához fog térni, de ha a fájdalmai erősek maradnak, vissza fogják altatni. Az állapotáról bővebb felvilágosítást csak akkor tudnak majd adni, amikor felébred – hadarta el mondanivalóját a cégvezető.

Az egyébként hidegvérű Pétert mellbe vágta a hír, de minden erejét összeszedve igyekezett nem kimutatni az érzéseit. Iparkodott úrrá lenni szokatlan és egyre növekvő kétségbeesésén. Korábban sosem volt még hasonló szituációban, ezért most alig találta a szavakat.

– Tudunk valamit csinálni? – kérdezte elcsukló hangon.

– Jelenleg egyikőnk sem tud semmit tenni. Csak azért telefonáltunk, Havas úr, hogy ön és a kedves felesége tudjanak a fiuk autóbalesetéről. Önöknek nincs semmi dolguk, csak azt kérem, maradjanak nyugodtak. Én másik két kollégával, akik nagyon jó barátai Dávidnak, már úton vagyok a kórházba, de nekünk is kell még másfél óra, mire odaérünk – folytatta az igazgató bizalomgerjesztő magabiztossággal a megrendült édesapa tájékoztatását. Hangjában nyoma sem volt félelemnek vagy bizonytalanságnak. – Amint megtudunk valami újat Dávid állapotáról, azonnal jelentkezni fogok. Addig is, ha bármire szükségük van, kérem, keressenek. Mobiltelefonon bármikor elérnek.

– Köszönöm, hogy hívott, Novák úr – mondta borús hangon Péter, és bontotta a vonalat.

Telefonjával a kezében bizonytalanul lépdelt vissza a kaptárokhoz, de képtelen volt folytatni a munkát. Úgy érezte, mintha kirántották volna lába alól a talajt. Háttal a méheinek leült a fűbe, és derekát az egyik kaptárnak támasztva előregörnyedt.

Közben Edit eldöntötte, hogy hideg üdítőt visz Péternek, aki órák óta a tűző napon dolgozva biztosan ismét nagyon megszomjazhatott. A teherautó mögül kilépve megpillantotta az arcát a kezeibe temető, zokogó embert. Eldobta a palackot, és összeszoruló gyomorral rohant oda a férjéhez.

– Mi a baj, drágám? – kérdezte a mellé térdelő asszony mély empátiával és jócskán megilletődve, hiszen a férjét azelőtt sosem látta sírni. De a férfi mintha meg sem hallotta volna felesége szavait.

– Mi történt, Péter, ki hívott? – folytatta az egyre idegesebbé váló asszony. Péter továbbra sem válaszolt, csak elcsukló hangon a fia nevét dadogta.

– Mondd már, Péter, mi a csuda történt! – követelte Edit szinte kiabálva, és a vállánál fogva rázta meg a férfit. – Mondd már, mi történt a fiunkkal! Hol van? Jól van, ugye? Ugye nem történt baja? – ekkor már Edit is a könnyeit nyelte.

– Autóbalesetet szenvedett – mondta szipogva az arcát felemelő férfi a feleségének. – Dávid súlyos állapotban van.

– Az mit jelent, hogy súlyos állapotban van? Túl fogja élni? – zokogott Edit, és a meleg idő ellenére is libabőrössé vált.

– Fogalmam sincs – sóhajtott Péter még mindig maga elé meredve.

– Mi az, hogy nem tudod? Te mindig mindent tudsz! Ezt miért nem? – kérdezte szemrehányóan Edit a férjét, és a mellkasára borult.

Péter most sem szólt semmit. Az asszony még mindig riadtan nézett a férjére, de lassan ő is abbahagyta a szipogást. A méhkaptárok árnyékában szinte észrevétlenül telepedett a fűben ülő férje ölébe, és a fia gyerekkorából származó emlékek jártak az eszében. Egy időre vége lett a házaspár beszélgetésének.

Egy órát töltöttek egymás karjaiban a méheik mellett. Érezhetően egyikőjük sem nyugodott meg, hiszen fogalmuk sem volt arról, hogy Dávid milyen állapotban van, és milyenek a kilátásai.

– Gyerünk, Edit, fejezzük be a munkát, amit elkezdtünk, utána pedig induljunk haza – szólalt meg Péter, és a tenyerén megtámaszkodva valamelyest kiegyenesedett.

– De most képtelen vagyok bármit is csinálni. Ki telefonált egyébként? A kórházból hívtak?

– Nem, Dávid főnöke hívott. Ő közölte velem, hogy mi történt a fiunkkal. De most megyek, összeteszem az utolsó kaptárt, utána pedig elrendezem a rakteret. Most úgysem tudunk semmit tenni, és azzal, hogy aggódunk, sem Dávidnak, sem magunknak nem használunk.

– Igazad van – mondta Edit. Mialatt a férje felállni készült, újabb kérdést tett fel neki.

– És Dávid főnöke elmesélte, hogyan történt a baleset?

– Eszembe sem jutott megkérdezni, drágám – válaszolt Péter, s közben fel is állt. – Nem is tudtam már a szavaira figyelni, miután kimondta, hogy Dávidnak balesete volt.

– Rendben, Péter – sóhajtott Edit. – Akkor miután végeztünk, visszahívom az igazgatót, és megkérdezem tőle a részleteket. Hogy is hívják?

– Novák. Novák Attila, ha jól jegyeztem meg – nézett vissza egy pillanatra a férfi.

Edit is felkászálódott. Péter összetette az utolsó kaptárt, amelynek addigra minden oldalán szorgos kis rovarok csüngtek. Visszatette a kereteket, egy finom kefével visszahúzta a méheket a fiókokba, és lezárta a kaptárt. Közben Edit mindent bepakolt a teherautóba. Indulás előtt gyorsan átöltöztek, és nehezen, de ettek néhány falatot az odaúton vásárolt péksüteményekből. Mialatt Péter kivezette a kocsit az erdőből, a felesége felhívta Dávid főnökét. Rövid bemutatkozás után a lényegre tért.

– Hogyan történt a baleset, uram? – érdeklődött Edit most már tiszta fejjel.

– Azt mi sem tudjuk még teljes részletességgel, asszonyom. A szemtanúk elmondása szerint Dávid előzés közben lesodródott az útról, kocsija először a murvás útpadkára hajtott, megcsúszott, a szántóföldre szaladt, többször megpördült és felborult. Dávid valószínűleg túl nagy sebességgel haladt.

A gyorshajtás sajnos igen jellemző volt a fiú vezetési stílusára. Édesanyja korábban többször kérte már, hogy hajtson lassabban, de Dávid mindig biztonságban érezte magát a volán mögött. Sosem vezetett felelőtlenül, de a sebességhatárokat csak ritkán tartotta be.

– Egyébként a legjobbkor hívott, mert néhány perccel ezelőtt beszéltem Dávid orvosával. Közölte, hogy a fiuk állapota az előzetes információkhoz képest sokkal jobb, a baljós külsérelmi nyomok ellenére belső szervi sérüléseket nem szenvedett.

– Ez nagyon jó hír, de mit jelent pontosan?

– Azt, hogy Dávid feltehetően zúzódásokkal, apró repedésekkel és húzódásokkal megúszta a balesetet.

– Hála az égnek!

– Szeretnék meglátogatni a fiukat, asszonyom? – érdeklődött az ügyvezető. – Ha gondolják, szívesen megadom önöknek a kórházi osztály közvetlen elérhetőségét.

– Most fenn vagyunk északon a méheinknél, a kórháztól legalább háromszáz kilométerre egy jól megpakolt kisteherautóval. Éppen hazatartunk. Az első telefonhívást követően nagyon megijedtünk, de amiket az imént elmondott, azok alapján nem tartom szükségesnek, hogy rohanjunk hozzá. Viszont mindenképp hasznos, ha nekem is megvan a kórház telefonszáma.

Miután Edit lejegyezte a számokat, az ügyvezető ismét támogatásáról biztosította a családot, majd elbúcsúzott.

A hazaúton Péter és Edit csak keveset szóltak egymáshoz, bár látszólag megnyugodtak, legbelül mindketten a délutáni események hatása alatt voltak. Péter szinte mindvégig figyelmesen vezetett, de egy–egy rövid szakaszon elbambulva nézett maga elé. Valami még mindig nyomasztotta, amit nem tudott, vagy inkább nem akart a feleségének megmagyarázni. Tőle is idegen volt a gondolat, amire aznap a megrázó körülmények között rádöbbent: bármikor elveszítheti a fiát.

Már félúton voltak, amikor Edit lassan Péter felé fordult, hogy kérdezzen tőle valamit. De alighogy kiejtette az első hangot a száján, férje lágyan megszólalt.

– Nem érzek rosszat, Edit, de ami bennem kavargott az elmúlt pár órában, azt nagyon nehéz szavakba önteni. Novák higgadtan tájékoztatott engem, de miután letettem a telefont, úgy gondoltam, hogy még soha ezelőtt nem éltem át ilyen nehéz perceket. De nem is szomorúság vagy bánat volt ez, sokkal inkább valami végeláthatatlan megbánás.

– Bűntudat.

– Igen. Azóta viszont felvillant bennem egy évtizedekkel ezelőtti kép, és felismertem, hogy történt már ilyen az életemben. Más szereplőkkel, más jelmezekben, más díszletek között, de hasonló forgatókönyvvel, és ráadásul ugyanebben a színházban.

– Mondd, hogy semmi maradandó károsodása nem lesz a fiunknak!

– Nem lesz baj, Edit – mondta Péter, miközben felesége békésen hallgatta a lelkének viharát csillapító szavakat.

– Tudod, korábban arra jöttem rá, ami csak most jutott újra eszembe, hogy amikor az út, amin haladsz, tragédia felé vezet, az élet mindig eléd dob egy problémát, aminek egyáltalán nem célja, hogy megoldd, hanem sokkal inkább azt akarja jelezni vele, hogy állj meg, és gondolkozz, hová is tartasz valójában. Ez a hová ilyenkor mindig egy keserű állomást feltételez. Ezekkel a gáncsokkal akarja felhívni a figyelmet arra, hogy az út, amin vagy, katasztrófa felé tart. Az élet ilyenkor egy kicsit fellök, hogy ess el, mivel olyan kábultan haladsz a végzeted felé, hogy máshogy nem tud megállítani. Ez az apró bukfenc viszont rendesen megbillenti a lelkedet, de össze sem mérhető azzal a pofára eséssel, ami az út végén rád vár, ha nem gondolod át, mit is akar ez valójában jelenteni, és esetleg továbbhaladsz rajta. Az ilyen eseményekre mondják azt a szakemberek, hogy jelek. Hogy a pácienst azért érte el végül a tragédia, mert nem vette észre a jeleket. De attól függetlenül, hogy ezek a történések mindig valamit jelentek, én ezeket nem jeleknek hívom, hanem próbáknak. Mert lehetőséget kapsz arra, hogy elpróbáld a szerepet, amit az út végén majd el kell játszanod.

Kis szünet után Péter megilletődve folytatta.

– Azt hiszem, ez a mai próba már a főpróba volt. Innen még van visszaút. Ezt a szereplést most még le lehet mondani, viszont ez az utolsó lehetőségem arra, hogy ezt a szerepet visszaadjam. És vissza is adom, mert ennek az útnak a végén álló alakításnak még nem jött el az ideje. Azt hiszem, ennek az útnak a végén a gyászt kell eljátszani, annak is a létező legnehezebb szereposztásával, amikor is a szülő gyászolja el a saját gyermekét. Nyugodj meg, Edit, a fiunk fel fog épülni.

– Azt akarod, mondani, Péter, hogy majd valamikor el kell temetnünk a fiunkat?

– Nem pontosan ezt, de kétségtelen, hogy bármi megtörténhet, és az élet most ezt vetítette elénk. De most nem is a fizikai halál a lényeg. Én inkább oda szeretnék kilyukadni, hogy az embernek szükséges rájönnie arra, hogy a gyerekét akkor is el kell gyászolnia, ha él, de közben annyira elidegenednek egymástól, mintha már nem is élne. Ha valaki meghal, nemcsak egy testet veszítesz el, hanem egy lelket is. A halállal együtt megszűnik a kapcsolat is. Még akkor is, ha azt érzed, hogy aki továbbment, itt van veled. És pont ennek a kapcsolatnak az elmúlását nehéz feldolgozni. Gondolj bele, mennyivel könnyebb lenne, ha fizikailag ugyan nem látnád többé, de a lelke itt maradna, vagy legalábbis a túlvilágról rendszeresen jelentkezne, és továbbra is kontaktusban tudnál maradni vele. Az olyan lenne, mintha el sem veszítenéd. Mert valahogy az ember sosem fogja fel, hogy valakit már régen elveszített, egészen addig, amíg a másik ember koporsójára hulló rögök tompa dübörgését meg nem hallja. Ott fogja majd igazán belátni, mert onnan már nem jön vissza. Ezért is hívom az ilyen szemet kíméletlenül felnyitó eseményeket főpróbáknak. Abban szinte biztos vagyok, hogy a fiunk nem fog előttem meghalni, de hogy ezt az utat folytatva apaként elveszítem őt, az szilárd meggyőződésem.