Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

Költeni annyi, mint ítélőszéket tartani önmagunk fölött. (IBSEN)

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Mann

TRISTAN

fordította:
Kosztolányi Dezső

BUDAÖRS, 2026

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-322-8 EPUB
ISBN 978-963-678-323-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2026

a mű eredeti címe:
Tristan

első kiadás: 1903.
az elektronikus változat az 1912. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító a vecteezy.com dizájnelemének
felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Költeni annyi, mint ítélőszéket
tartani önmagunk fölött.
(IBSEN)

I.

Ez az »Einfried«, a szanatórium! Fehéren, élesen kirajzolódva pihen terjedelmes főépületével, oldalszárnyával a széles kert közepette, melyet barlangok, lugasok, faháncspavilonok ékesítenek, míg palatetőzete mögött fenyők zöld koszorújában, zömöken és lágyan barázdálva merednek égre a hegyek.

Ma is Leander doktor vezeti az intézetet. Kéthegyű fekete szakállával, mely kemény és göndör, mint a bútortömésre használt lószőr, vastag, csillogó szemüvegével s annak a férfinak modorával, akit a tudomány hideggé tett, megedzett, azután pedig csendes és óvatos pesszimizmussal itatott át, minden teketória nélkül, zárkózottan tartja körmei között a szenvedőket, mindazokat, akik gyengék arra, hogy törvényt hozzanak maguknak s neki szolgáltatják ki vagyonukat, hogy szigorúsága legyen őr fölöttük.

Ami Osterloh kisasszonyt illeti, fáradhatatlan odaadással áll a háztartás élén. Uram-isten, milyen iparkodással sürög-forog, egyik lépcsőről le, a másikra fel, az egyik intézet végétől a másikig! Uralkodik a konyhában, az éléskamrában, motoz a fehérneműs szekrényekben, parancsol a szolgaszemélyzetnek, a takarékosság, a higiéné, az ízlés és a külső csín szempontjainak figyelembevételével ellátja a ház asztalát, kétségbeesett körültekintéssel gazdálkodik és csodálatos tűzről pattantságából valami állandó szemrehányás szól az összes férfiakhoz, akik közül még egynek sem fanyalodott rá a kedve, hogy feleségül vegye. Arcán azonban két kerek, karminpiros foltban ott piroslik az olthatatlan reménység, hogy egykor Leander doktorné lesz...

Özön és csendeskés levegő... bármit is mondjanak Leander doktor irigyei és vetélytársai, az »Einfried« tüdőbetegeknek melegen ajánlható. De itt nemcsak sorvadásosak vannak, hanem mindenfajta páciensek, urak, hölgyek, sőt gyermekek is: Leander doktor a legkülönbözőbb területeken tud eredményeket felmutatni. Vannak itt gyomorbetegek, mint Spatzné, a városi tanácsos felesége, akinek különben fülbaja is van, sávbajos urak, agyalágyultak, csúzosak és minden fokú idegbajosak. Egy cukorbeteg tábornok dörmögve és dohogva itt szórja szét nyugdíját. Több vézna arcú úr meg oly különös lazasággal rakja a lábát, hogy abból semmi jót sem lehet kiolvasni. Egy ötvenéves hölgynek, Höljenmuth lelkész feleségének, aki tizenkilenc gyereket hozott a világra és már egyáltalán nem képes gondolkozni, soha sincs maradása s bolyong, bolyong, valami buta nyugtalanságtól űzetve, magánápolónője karján, már majdnem egy éve, meredten és némán, céltalanul és félszegül a nagy, kietlen házban.

Hébe-hóba meghal valaki a »súlyos«-ak közül, akik szobájukban fekszenek és sem az ebédeken, sem a társalgóban nem jelennek meg, de senki sem tud róla, még szobaszomszédjuk sem. Halk éjen suttyomban lopják ki a viasz arcú vendéget és az »Einfried«-ben tovább folyik az élet, a másságé, villanyozás és beoltás, a zuhany, fürdő, tornázás, izzasztás és belehelés az újkor minden vívmányaival felszerelt különböző helyiségekben...

Csakugyan víg élet járja itten, Az intézet virágzik. A portás, ha új vendégek érkeznek, az oldalszárny bemeneténél meglóbálja a nagy harangot s az elutazókat Leander doktor és Osterloh kisasszony szépen egész a kocsiig kiséri. Micsoda alakok fordultak meg már itten! Még egy író is itt tanyázik, holmi bogaras különc, aki egy ásvány vagy valami nemeskő nevét viseli s itt lopja a jó isten drága napját…

Egyébként Leander doktor mellett egy másik orvos is van a könnyű esetek és a reménytelenek számára. De ezt Müllernek hívják s rá nem is érdemes a szót vesztegetni.

II.

Január elején Klöterjahn nagykereskedő - Klöterjahn R. E. és Tsa cég tagja - elhozta ide feleségét; a portás meglóbálta a harangot és Osterloh kisasszony üdvözölte a messziről ideutazott uraságokat, lenn a földszinti fogadószobában, amely, mint majd az egész előkelő ódon ház, csodálatosan tiszta empire-stílben volt építve. Rövidesen megjelent Leander doktor is; meghajolt s egy komoly, mindkét felet tájékoztató beszélgetés fűződött közöttük.

Künn a téli kert, gyékényekkel a virágágyak fölött, behavazott barlangokkal, elárvult templomocskákkal didergett és az új vendégek bőröndjeit két háziszolga cipelte a kocsiról, amely az országúton, a rácsos kapu előtt állott meg, mert út nem vezetett a házhoz.

- Lassan, Gabriellám, angyalom, take care és fogd be jól a szádat - mondta Klöterjahn úr, hogy feleségét a kerten keresztülvezette; és ezt a »take care«-t mindenki gyengéden remegő szívvel ismételte volna, ha az asszonyra tekint, bár az sem tagadható, hogy Klöterjahn úr ezt egész könnyen németül is mondhatta volna.

A kocsis, aki az uraságokat az állomástól a szanatóriumig hozta, egy durva, minden finomság nélkül való, öntudattalan ember, majdnem vihogott azon az ájulatos óvatosságon, amivel a nagykereskedő feleségét kiemelte a kocsiból; csakugyan úgy látszott, hogy a két pej, a csendes, fagyos levegőben gőzölögve, hátraforgó szemekkel erőlködve figyelte ezt a fájóan kínos kiszállást és a sok gyenge grácia és a törékeny, finom asszony virágteste láttára szinte aggódott.

A fiatalasszonynak a légcsöve volt megtámadva, amint az a bejelentő levél is határozottan kimondotta, amit Klöterjahn úr a Keleti-tenger partjáról intézett az »Einfried« igazgatóorvosához s ezer szerencse, hogy nem a tüdőről volt szó. De ha tüdeje lett volna Is megtámadva, ez a beteg akkor sem lehetne enyhébb, fennköltebb, átszellemültebb és lengébb, mint most, mikor köpcös férje oldalán puhán és fáradtan a fehérre lakkozott, merev vonalú karosszékbe dőlt s a beszédre figyelt.

Szép, halovány kezei, melyeken az egyszerű jegygyűrűn kívül semmi ékszer nem volt, egy nehéz és sötét szövetű kabát Fedőiben nyugodtak, ezenkívül ezüstszürke, testhezálló derekat viselt merev állógallérral, amely fönn bársony arabeszkekkel volt kicifrázva. Ezek a súlyos és meleg kelmék azonban a test túlvilág! finomságát, édességét és aléltságát csak meghatóbbá, földöntúlibbá és kedvesebbé tették. Világosbarna haja, melyet mélyen a nyakában egy gombolyaggá fogott össze, simán hátra volt simítva s csak a bal halánték táján ugrott ki egy göndör, betyár fürtöcske a homlokra, közel az élesen ívelt szemöldökhöz, amely fölött egy kis különös erecske halványkéken és betegesen ágazott szét az átlátszó homlok szeplőtelen tisztaságában. Ez a kék erecske a szem fölött nyugtalanítóan uralkodott az egész finom ovális arcon.