Gulyás Martin

Munkástanácsok
1956–1957-ben

részlet

Corvina

© Gulyás Martin, 2022

Szaklektor: Germuska Pál

A borítót tervezte: Karcagi Klára
Borítófotó: Fortepan / Ivánkay Kálmán (1954)

Kiadja 2022-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

ISBN 978 963 13 6879 6

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Historiográfia

Árván hagyott tömeg – munkásság az emlékezetpolitikai erőtérben

Történetkutatói nézőpont – hogyan írjunk ’56-ról?

Tapasztalati horizont

Nyugaton a helyzet változóban – a kapitalizmus formaváltozása 1945 után

Az üzemi demokrácia – elméleti nézőpontok

A munkavállalói tulajdon

Desztálinizáció a szovjet zóna államainak gazdaságpolitikájában – 1953–1956

A jugoszláv modell

A lengyel modell

A jugoszláv és lengyel modell magyar recepciója

Októberi munkásforradalom

A lázadás okai – a rezsim csődje

Jólét elnapolva – munkásság a hadikommunizmusban

„Minden hatalom a dolgozó népé” – egy politikai hazugság története

A munkástanács mint önkormányzati típusú szerv

A működésmód tipikus és atipikus esetei

A tevékenység irányai – üzemszervezeti átalakítások

A munkástanács mint politikai testület

A politikai szerepvállalás gondolati alapjai – önszerveződés, szolidaritás, demokrácia

Programszerű elgondolások – politikai víziók

„Bemenni és irányítani” – munkástanács-politika a legfelső pártfórumokon

A reformpárt hátországa? Munkástanácsok a pártellenzék perspektívájából

Süketek párbeszéde? Tojástánc a konszolidáció kérdése körül

A munkásellenállás hónapjai – a kádári MSZMP és a munkástanácsok harca a hatalomért

Szocializmus – kommunisták nélkül? A hatalommegosztás lehetőségei és a rendszerkorlátok

A Nagy-budapesti Központi Munkástanács és a Kádár-kormány – egy politikai válsághelyzet analízise

Belülről változtatni? – Két „hídember” életútjának tanulságai

Asztalfiókba zárt jövő – tervezetek a kétkamarás parlament visszaállítására

Akié a gyár, azé a hatalom? Pozícióharc a bázisszinteken

Fegyveres erők az üzemekben – cui prodest?

A honvéd tiszti karhatalom szerepe a „rendteremtésben”

Felderítés, beépülés, bomlasztás – állambiztonsági szerepek

Agitáció és munkásimage-építés – a politikai kommunikáció szerepe és irányai

Nem élhet az egyik, míg él a másik? Az „üzemi négyszög” hétköznapi konfliktusai

Gazdaságirányítás új alapokon? Félszívű reformoktól a visszarendeződésig

A munkástanácsok leépítésére vonatkozó tervezetek politikai fejlődéstörténete

Irányítás – tanácsadás – megszüntetés: Apró Antal ipari miniszter titkárságán iktatott tervezetek

Középirányító szervek helyett – iparkamara

Az „arany középút” kísérlete és kudarca – az iparági kollégiumok

Utóélet

Az üzemi tanácsok fogadtatása

Olcsó vigasz? A nyereségrészesedés intézménye

Mit ér a szakmunkás, ha „ötvenhatos”? A megtorlás hatása az Egyesült Izzó és a Klement Gottwald Villamossági Gyár állományára

Munkástanácskérdés az új gazdasági mechanizmus kidolgozása során

A munkástanácsok gazdasági elképzelései

Amiben mindenki egyetértett – szakpolitikát megalapozó javaslatok

„Magyarország jelenlegi helyzete és a kibontakozás útja” – vízió a magyar gazdaság jövőjéről

A nagyüzemi munkástanácsok bérrendezési törekvései

Fókuszban a humán tőke – mozaikok az ipari nagyvállalatok és a fővárosi közművek gazdálkodási gyakorlatából

Korrupció vagy jogos bérigények kielégítése?

Milyen gazdaság? Gondolattöredékek – nagyító alatt

„Az üzem a munkásoké” – munkástanácsszerepek az állam és vállalat viszonyában

A köztulajdon és a magánszektor az ötvenhatos eszmekavalkádban

Heterodoxia határmezsgyéjén?

Köszönetnyilvánítás

A kötetben szereplő rövidítések jegyzéke

Jegyzetek

Bibliográfia

Névmutató

Historiográfia

„Évek óta azon gondolkozom, ha még valaha a történetben az igazság szóhoz jut, mit fognak mondani arról az időről, ami ezerkilencszázötvenhatot követte, azokról az emberekről, akik zenét komponáltak és képeket állítottak ki, és színpadon játszottak, jóízűen ettek és ittak, ahelyett, hogy fogukat csikorgatták volna. Nem írni több, mint írni. Ahelyett, hogy elvonultak volna kapálni és fát vágni, édes volt nekik az érvényesülés és a pénz. Eleinte azt hittem, hogy a mai nevek csak azért maradnak fenn, hogy azokat még ezer év múlva is leköpjék. De túl jól ismerem a magyarokat. Azonnal elkezdtek mentségeket koholni, elkezdtek sugdolózni, hogy mennyire szenvednek, miközben vastag összegeket gyúrtak zsebükbe a libapecsenyén hízott vértanúk. Fogadok, hogy a történelembe, mint mártírokat jegyzik fel őket.”1

Hamvas Béla

Árván hagyott tömeg – munkásság az emlékezetpolitikai erőtérben

Az 1956-os forradalmi munkástanácsokról nem született még átfogó történeti szintézis a ’89-es rendszerváltoztatás óta, noha az ’56-os forradalom és szabadságharc története egyike a legjobban dokumentált, legmélyebben feltárt történelmi eseményeknek, mégis magyarázatra szorul az, hogy az egyik legnagyobb létszámú társadalmi nagycsoport, az ipari munkásság által létrehozott több ezer forradalmi szervezet miért kerülte el a monográfiaírók figyelmét. Ennek okai két csoportba rendezhetők: az egyik oldalon (emlékezet)politikai okok, míg a másikon a hivatalos történettudomány intézményi változásai és kutatási trendjei állnak. Az alábbiakban annak áttekintésére vállalkozunk, hogy milyen tényezők miként formálták az ’56-ról folyó diskurzust, és miképp illeszkedtek ehhez a történetírás eredményei.

Az ötvenhatos események hiteles feltárására koncentráló első nagyobb korszak a ’89-es rendszerváltoztatást követő másfél évtized volt. E periódus sajátossága az volt, hogy az ötvenhatra fókuszáló beszédtér szereplői sajátos „mátrixot” alkottak, gyakran szerepkeveredéstől is sújtva. Az ötvenhatról folyó diskurzusban egyszerre volt jelen – különböző, ám akár átfedésbe is hozható ambíciókkal – a szinte korlátlan vétójogával élni kívánó emlékező szemtanú (történelmi szereplő), a múlt megismerésének vágya által fűtött történész, a harmadik oldalon pedig a politikai aktor. Ez tulajdonképpen nem is lehetett másként: ’56-ot nem pusztán a rendszerváltás éveinek szimbolikus politikájában betöltött jelentősége, hanem az eseményközelség, azaz a történeti időtáv rövidsége, és az életben lévő cselekvők miatt sem lehetett a múlt témái közé sorolni. Mindebből az is következett, hogy ’56 megítélése ciklusokon át a politikai napirend és a „forró emlékezet” részét képezte, számos ’56-os cselekvő a politika első vonalába került. A hazatérő emigránsok és a megtorlás áldozatául esett egyes kirekesztett hazai társaik úgy ítélték meg a szovjet világbirodalom összeomlását, hogy a „csodák évével” esély adatott a kizökkent történelmi idő helyreállítására, így – képletesen szólva – a szovjet intervenció által megakasztott politikai kibontakozás onnan folytatódhat, ahol 1956. november 4-én kényszerűen abbamaradt. ’56 kényszerűségből „hibernálódott” eszméi pedig újra jelentést kaphatnak és a megvalósulás útjára léphetnek, s ennek érdekében a politikaformálás igényével léptek fel. A magyar forradalom az új köztársaság „alkotmányos identitásának” egyik sarokköve lett, amit az 1990-ben megválasztott új országgyűlés által elfogadott első törvényen túl világosan jelzett az is, hogy a három közjogi méltóság mindegyike rendelkezett forradalmi múlttal: Göncz Árpád köztársasági elnököt Bibó István és társai perében ítélték el, Antall József miniszterelnök kisgazda megbízásból politikai kibontakozási tervezetet készített 1956 novemberének első napjaiban,2 míg Szabad György házelnök bölcsészkari forradalmi bizottsági tag3 volt. Az ötvenhatos nemzedék egy részének betagozódása az új politikai rendszer politikai osztályába, valamint az egyes pártok értelmiségi holdudvarába azt eredményezte, hogy egyrészt még a kifejezetten történeti igényű, jellegű megszólalások is szükségképpen emlékezetpolitikai színezetet, töltetet kaptak: nem lehetett úgy beszélni ’56-ról, hogy az lehetőleg nélkülözze a jelen politikai viszonyaira vonatkozó áthallásokat, és ne kapcsolódjon a politikai átmenet történeti legitimizációjához, avagy kritikájához. A ’89-es rendszerváltoztatást megelőző szellemi erjedés időszakában, majd a ’90-es évek nyilvánosságában búvópatakként tovább élő, évtizedes politikai-ideológiai szembenállások mentén rajzolódtak újra a különféle múltképek.4 Így az ötvenhatos hagyományokhoz való viszony is a politikai csoportlojalitás és önmeghatározás kifejezőjévé vált, s egyre kevésbé maradt meg egységesítő, pártoktól és politikától távol álló neutrális eszményként.5 A rendszerváltás folyamatában az ötvenhatos nemzedék a politikai értékválasztás és a pártszimpátia mentén széttöredezett. Ennek sajnálatos bizonyítéka volt az ötvenhatos és politikai üldözötteket tömörítő szervezetek kilencvenes évek közepére felszaporodó száma is, amely több mint egy tucatra rúgott. Az ötvenhatosok közötti politikai polarizáció idővel olyan erőssé vált, hogy a korábban egy oldalon harcoló felek ’90 utáni politikai színvallásuk fényében értékelték társaikat,6 szélsőséges esetben akár visszamenőlegesen relatívvá téve az ötvenhatos szerepvállalást is. Ennek jegyében hangozhattak el olyan mondatok, miszerint „nem lehet hiteles ötvenhatos az, aki” egyik-másik pártformáció mellett foglal állást, személyével hitelesítve annak irányvonalát.

Az ötvenhatról folyó diskurzus irányait és súlyvonalait így alapjaiban határozta meg az, hogy az ötvenhatos forradalmi cselekvők, kvázi az ötvenhatos nemzedék még élő és cselekvőképes tagjai miként csatlakoztak a rendszerváltó pártok értelmiségi holdudvarához, akár egyenesen a politika első vonalába, vagy szorultak ki onnan, valamint az is, hogy milyen közéleti magatartásmintát vettek fel. Hangjuk erejét, az általuk képviselt forradalomtörténet valós (történelmi) súlyát, hitelét nem feltétlenül annak igazságtartalma és kohéziója adta meg, hanem az önmenedzselési képesség, a politikai kapcsolatok révén elérhető médiafelület méretaránya és társadalmi hatóköre, valamint az adott politikai közösség identitásának erősítésére alkalmas értéke. A politikai polarizáció ellenére mégis közös jellemzője az ötvenhatos nemzedéknek az, hogy a szabadabbá váló közbeszéd erejével élve valamennyien saját emlékeiket, szubjektív forradalomképüket kívánták köztörténetté transzformálni, és ennek kanonizálása érdekében mozgatták politikai-értelmiségi kapcsolataikat. Ez a magatartás és szerepfelfogás hozzájárult ahhoz, hogy a történelmi esemény kezdettől fogva múltértelmezési-kisajátítási törekvések célkeresztjébe kerüljön. Ráadásul a politikai agytrösztök is ráéreztek a kérdés jelentőségére és a benne rejlő lehetőségre, hiszen a tábor által hitelesnek vélt szereplők által képviselt ’56-narratíva történeti legitimációt adhat a választott politikai irányvonalhoz, a formálódó forradalomnarratíváknak tehát tétje volt abban az értelmében, hogy generációs alapon befolyásolhatta a politikai erőviszonyokat és a táborképzést. A végeredmény az lett, hogy a konszenzuális emlékezet irányába mutató tendencia helyett az emlékezetpolitika síkján az 1956-os magyar forradalom elbeszélését alapvetően egy liberális demokrata és egy konzervatív-nacionalista beszédmód egymás mellett élése, váltógazdasága határozta meg.7 Előbbi a forradalom egyik legfontosabb előkészítő szereplőjeként a Nagy Imre politikusi személye körül csoportosuló elvbaráti kört állítja a középpontba, a reformer pártellenzék „erjesztő” szerepére és az uralkodó szocialista rendszerparadigmán belüli reformok lehetőségére helyezve a hangsúlyt. Utóbbi a magyar szabadság és függetlenség visszaszerzésének élharcosaiként reprezentálható vezéralakokra fókuszál, továbbá a magyar társadalom szocializmusellenes attitűdjének változatos megnyilatkozásaira alapozva valószínűsít olyan rendszerellenes potenciált és a pártállami normarenddel szemben egyre fokozódó mértékben ellenséges közérzületet, amely egy adott történeti időpillanatban a szovjet típusú rendszer megdöntését tette lehetővé.

E meghatározó trendvonalak között hol helyezhető el az ’56-os munkások „ügye”? A magyar munkásság történelmi szerepének vizsgálata kiszorult a meghatározó diskurzusból, arctalan tömegként való kezelését legalább három okra lehet visszavezetni.

Új Köztemető, Rácz Sándor és Nagy Piroska fotós. Megemlékezés a 301-es parcellánál egy évvel Nagy Imre és mártírtársai állami újratemetése előtt (Fortepan / Hodosán Róza)

Az egyik ok az, hogy nem volt olyan képviselő, aki érdemi ráhatást tudott volna gyakorolni az ötvenhatról folyó diskurzusra, erősítve benne a munkástanácsok súlyát. Akik erre leginkább alkalmasnak látszottak, mint például az MDF-tag Dénes János vagy a tiszteletbeli Fidesz-tag, ’89-ben Krassó György Magyar Október Pártjának köztársaságielnök-jelöltje, Rácz Sándor, plebejus radikalizmusukkal kiírták magukat a fősodorból. A munkás-önigazgatás hagyományát személyükben képviselők közül számosan nem tudtak, vagy akartak betagozódni a pártpolitikai palettába, várakozásaikat tekintve csalódtak az átmenetben, és egzisztenciális válsághelyzetbe sodródva a rendszerváltás veszteseinek népes táborát gyarapították. Kiszorulva a közbeszédtér perifériájára, a sértettség és az „ádáz prófétaság” alapállását felvállalva a rendszerváltoztatás egészének folyamatát az ötvenhatos értékek és célok mint „erkölcsi origó” elárulásaként, a történelmi esély elszalasztásaként interpretálták. A kritika egyik iránya a hatalomba kerülő rendszerváltó ellenzéki politikai garnitúra kiválasztódását érintette, ami azon a megfontoláson nyugodott, hogy valójában a kádári értelmiségi alkuk világába nem belehelyezkedő ötvenhatosoknak – és a választási eredményektől függetlenül csak nekik – van történelmi felhatalmazásuk befejezni ’56 művét, mivel ők az utolsó magyar demokráciakísérlet és szabadságküzdelem legitim szemtanúi és „elkövetői”, akiket nem korrumpált a Kádár-rendszer. Rácz Sándor ezt a politikai krédót sommásan összefoglalta az antalli nemzeti liberális centrummal folytatott belső pártharcban alulmaradó népi-nemzeti radikálisok egyik vidéki rendezvényén: „Ha népi politikát akarunk ebben az országban, akkor legközelebb ide hívjatok parasztokat, munkásokat, értelmiségieket, hogy közösen tudjunk népi politikát kialakítani. Máris lekéstük azt a nagy-nagy lehetőséget, amit az idő fölkínált a magyarságnak, engedtük, hogy a gyorsan rohanó vonatra mások kapaszkodjanak föl, minket lerugdosva onnan, és ez a vonat ma már nem a magyar nép érdekeinek a megfelelő irányba van irányítva, vezetve, kényszerítve. S a magyar nép ezt nem tudja elfogadni.”8 Vanek Béla egykori műegyetemi villamosmérnök-hallgató őt és nemzedéktársai többségét „kigolyózva” érezte a rendszerváltás folyamatából, ugyanis meglátása szerint a Kádár-rendszerben kiépített kapcsolati tőke nélkül, közvetlenül a civil életből esélytelennek tűnt a politikai életbe való bejutás.9 Az ötvenhatos nemzedék – függetlenül a rendszerváltáshoz való viszonyától – egyre inkább a „politikai elfáradás” jeleit mutatta, ráadásul sokan képtelenek voltak szembenézni azzal, hogy a megváltozott korviszonyok más politikai tudásformákat igényelnek, mint amilyenekkel ők maguk rendelkeztek. Zimányi Tibor a Történelmi Igazságtétel Bizottságának 1993. májusi nagygyűlésén tett felszólalásában sokak közös érzetét kifejezve azon kesergett, hogy túl későn jött a rendszerváltás, ugyanis ha akár csak egy évtizeddel korábban is összeomlanak a diktatórikus rezsimek, akkor aktívabban, jobb fizikai és mentális állapotban vehették volna ki a részüket az átalakulásból azon generációk, amelyek a legtöbb meghurcoltatást szenvedték el.10

A másik ok, ami a munkásság mind emlékezetpolitikai, mind kutatási irányként történő lefokozódását eredményezte, a magyar rendszerváltás természetével és elitvezérelt jellegével áll összefüggésben. A munkás-önigazgatás eszméjének megfeleltethető „korszerűsített” elgondolások, úgymint a munkások tulajdonhoz és vállalatirányítási szerepkörökhöz juttatása, a gazdasági átmenetnek keretet adó törvénykezés során másodvonalba, a járulékos technikák közé szorultak.

A harmadik ok a politikai baloldalt monopolizáló pártok értékválasztása és sajátos múlthoz kötöttsége. A magát a nyugati szociáldemokráciával összefüggésbe hozó kommunista utódpárt, az MSZP – különösen az 1994-es szociálliberális koalíció tető alá hozatalát követően – a verbális kliséken túl szintén nem vállalta fel a munkás-önigazgatás eszmeiségét,11 vezetése és meghatározó tagsága késő Kádár-kori nómenklatúraszocializációval és technokrata attitűddel bírt, és a korszellemhez igazított identitásánál fogva leginkább a liberális-demokrata narratíva felépítésében volt politikailag érdekelt, amihez a forradalmi munkások helyett jobban illettek az értelmiségi szereplők. Azzal, hogy a baloldaliság normatív jegyeit magán hordozó munkástanácsok helyett Nagy Imre mártír miniszterelnököt és a reformkommunista pártellenzéket állították ötvenhat fókuszába, komoly szellemi muníciót és hitelességi potenciált dobtak el maguktól, holott a „megújulás” kényszerétől szenvedő pártnak oldhatta volna a szocialista rendszerhez való kötöttségét.

A kutatás első korszakát szakmai szempontból az jellemezte, hogy a megörökölt kádári „ellenforradalmi” narratíva ellenpontozása jelentette a kutatók előtt álló fő kihívást. Mindezt segítette a levéltári forradalom, azaz a történelmi forrásanyagként kezelt egykori – döntően rendőrségi nyomozati, bírósági per-, és pártiratok – egyre nagyobb hányadának megismerhetővé és kutathatóvá válása. A létrejövő, mikro- és makroszintű politikatörténetre fókuszáló történeti narratívákban a valós(nak vélt) események helyes logikai és kronológiai rendbe illesztését, a vádalkotói szándékoktól megtisztított oksági viszonyok feltérképezését pozitivista módszertannal végezték el. Ennek a korszaknak a művei szinte kizárólag politikatörténeti fókuszt érvényesítettek, leginkább a pártállami döntéshozatalra és az állami erőszak-alkalmazás eseteinek elemzésére (pl. a sortüzekre) fókuszálva; nagy számban keletkeztek még a magánemlékeket köztörténetté transzformálni igyekvő, tudományos szempontból kétes megítélésű munkák, a „krimiszerű” fővárosi harci leírásokra épülő és a hősök–bűnösök dichotómiát leképező kiadványok. A forrástípusok közül a kutatás középpontjába a periratok kerültek, azzal a reménnyel, hogy az egyéni sorsokon túl rekonstruálható lesz belőlük az egykori események „váza”, legalábbis a tényadatok szintjén. Mára alighanem szakmai konszenzus övezi az ezen iratok történeti forrásértékével kapcsolatos szkepszist, ugyanis azok „koncepcióját, ideológiai keretét nem a bűncselekmény, illetve bűnüldözés fogalomköre adta, hanem a párt hatalmi-politikai érdekei és szempontjai. A perek nem a vád tárgyává tett bűncselekményről, hanem hatalomról és politikáról szóltak.”12 A kutatók előtt az a feladat állt és részben áll, hogy a történtek „újranyomozását” a közlevéltárakban rendelkezésre álló, esetlegesen fennmaradt iratok halmazából végezzék el, legrosszabb esetben a kihallgatási jegyzőkönyvek és tanúvallomások fennmaradt szövegeinek tartalmi vizsgálatával, az ellentmondások keresésével és visszatérő vándorvádmotívumok felkutatásával, azok összevetésével. Így lényegében ezekből az irányított beszédhelyzetben keletkezett „ötvenhetes történetekből” kellett és kell kihámozni az ötvenhatról szóló „igazságmagokat”, ha egyáltalán találni efféléket.

A munkástanácsokkal foglalkozó legfontosabb mű még a rendszerváltás előtt, tehát a levéltári forradalmat megelőzően készült, a Bill Lomax és Kemény István által szerkesztett forráskötet azonban a válogatott források tekintetében eklektikus képet mutat. A kötet korhű újságcikkeket, a Nagybudapesti Központi Munkástanács (KMT) emigráns tagjainak pótolhatatlan visszaemlékezéseit (pl. Tőke Ferenc, Sebestyén Miklós), valamint a Kohó- és Gépipari Minisztérium (KGM) keretei között készült gazdasági reformtervek vázlatait is tartalmazza, utolsó harmadát pedig a Rácz Sándor és társai ellen lefolytatott per vádirata teszi ki. Az előszót jegyző Kemény István szociológus a munkástanácsok által vágyott politikai rendet a parlamentarizmus és a különböző önkormányzati formák ötvözésében jelölte meg, másrészt elutasította azt a nézetet, miszerint a munkásság csak rétegspecifikus érdekei mellett szállt volna síkra, míg az elsősorban értelmiségieket foglalkoztató polgári szabadságjogok másodlagosak voltak számukra.13 Az első korszakban keletkezett, témánk szempontjából legfontosabb kiadványa az ’56-os Intézetnek a munkástanácsok ikonikus vezető személyiségeinek visszaemlékezéseit közlő tematikus kötete,14 amely az oral history interjúk gépelt, szerkesztett szövegleirataival másodlagos forrásként tekintve rámutat egy-egy ötvenhatos esemény megéléstörténetére. Így kontrollforrásként alkalmasak az emlékezet által rárakódott jelentésrétegek lefejtésére, másrészt pótolhatatlan adalékokat nyújtanak levéltári iratokból nem megismerhető események történeti hátterének megrajzolásához. A kötet szerkesztői igyekeztek a teljesség igényével fellépni, s valamennyi gazdasági ágazati vagy területi szintű központosulást elérni képes munkástanács tagjától-vezetőjétől közöltek egy szerkesztett visszaemlékezést. Ezek reprezentatív mintaként lehetőséget nyújtanak arra, hogy az egyazon társadalmi nagycsoporthoz tartozó munkások különböző értékvilágát, politikai szocializációját is vizsgálni lehessen.

A tudományos kutatás viszonylagos szabaddá válása ellenére – a nyugati történettudománnyal ellentétben – Magyarországon nem intézményesült az úgynevezett labour history. Az 1945 utáni ipari munkástársadalommal kapcsolatos idealizált, osztályharcos megközelítést nem, vagy csak részben váltották fel az ipari munka társadalmát nem elnyomás- és kizsákmányolástörténetként interpretáló megközelítések. Az 1945 utáni szocialista korszakra vonatkozóan hiányzik az érdekvédelmi küzdelmek, a munkásellenállás és a sokféle munkásidentitás történeti periódusokon átívelő feltárása is,15 noha Mark Pittaway kutatásai e tekintetben üdítő kivételt jelentenek. A kommunista rendszer-legitimáció szolgálatába állított, ideológiailag terhelt munkásmozgalmi kánon történeti revíziója egyrészt a történeti távolság hiánya, másrészt talán a kihívás nagysága miatt is elriasztotta a kutatókat a tudományos revíziótól.

A jelzett első korszak egyik legfontosabb jellemzője az volt, hogy a múlt megismerése iránti igény keveredett a politikai (ön)igazolás és idomulás szándékával, a múltról alkotott kép politikai igényekhez is igazodott. Az akkori kutatási súlypontoknak az egyik nem feltétlenül szándékos következménye volt az is, hogy hitvitává alakított a szaktudomány terrénumába tartozó kérdéseket, és az objektív történeti igazsággal összefüggő dimenziókba helyezte ötvenhat történetét, amit a túlélők, állítólagos vagy tényleges szemtanúk vetélkedése a történeti interpretációkkal csak tovább súlyosbított és mélyített.16

A kutatás kétezres évek közepére tehető második korszakát az emlékezetpolitikai mátrix belső erőviszonyainak átrendeződése nyitotta meg. A politikai generációváltás elsodorta az ötvenhatos nemzedéket a politika első vonalából, jórészt a pártok szellemi holdudvarából is, maga a történelmi eseményhez való viszony is vesztett politikai jelentőségéből; a súlypont egyértelműen átkerült a kutató történészek oldalára. Az ötvenhatos történetírói kánont uraló, a politika- és eseménytörténeti tényleírásokat pozitivista következetességgel feltáró cikkek, olykor kismonográfia terjedelmű tanulmányok és forráskötetek után módszertani specializálódás kezdődött meg. A kutatók egyre inkább elkezdték beépíteni a társadalomtörténeti részdiszciplína tudományos hozadékait a kutatásokba. Mivel addigra már létrejött a forradalom történetéről egy viszonylag stabil tudásbázis, előtérbe kerülhettek olyan „mélyfúrások”, amelyek az „alulnézeti perspektíva” érvényesítésével, bázisszintű történések vizsgálatán keresztül viselkedési és csoportszerveződési minták, tömegpszichológiai és akár lokális politikai kérdések feltárására vállalkozhattak. Ennek volt köszönhető, hogy az addig „nevezetes névtelenként” kezelt munkástanácsokról sem hárulhatott el többé a figyelem.

Az alulnézeti perspektíva érvényesítése jegyében kerültek előtérbe az üzemtörténeti feldolgozások, amelyek közül igazán említésre méltó Tóth Eszter Zsófia Csepeli Vas- és Fémművekkel foglalkozó tanulmánya,17 valamint az általa munkásokkal, munkásnőkkel végzett oral history interjúk sokasága,18 Keller Márkus könnyűiparból vett esettanulmánya,19 továbbá Kis András Salgótarjáni Acélárugyárról írt, a későbbiekben még többször idézendő kismonográfiája.20

A vidéki munkástanácsokról sporadikusan levéltári évkönyvekből, tematikus helytörténeti kiadványokból szerezhetők olyan információk, amelyek időrendileg főleg a november 4. utáni politikai sztrájk és a helyi kommunista restaurációs célokkal szembeni ellenállás időszakáról szólnak. Ezeknek a feldolgozásoknak a szerzői – többségében levéltárosok, vagy olyan humán értelmiségiek, akik csak érintőlegesen foglalkoztak a forradalommal – azonos módszertannal és megközelítésmóddal járnak el. A szervek működését csak a helyi forradalmi történésekbe ágyazva tárgyalják, leginkább periratokból kinyert történések felvonultatásával, sajtótermékek cikkeinek elemzésével. Számos forrást közölnek és olykor érintőlegesen történeti interpretációt is adnak a Nógrád megyei,21 Békés megyei,22 Baranya megyei,23 keszthelyi,24 várpalotai,25 soproni26 forradalmi történésekről szóló kötetek.

A magyar bányászság forradalma a többi gazdasági ágazathoz képest jól dokumentált és feltárt. Köszönhetően egy olyan alapkutatásnak, amely Baranya, Nógrád, Veszprém, Borsod-Abaúj-Zemplén és Komárom-Esztergom megyék bányavidékeinek forradalmát tárta fel a résztvevők radikalizmusának mozgatórugóira, valamint a bányászmiliők társadalomrajzára is fókuszálva. A bányavidékeken alakuló kb. 68 üzemi munkástanácsnak 1576 tagja volt, közülük 214-et tudunk név szerint is azonosítani, a kutatás szerint 24, bányászathoz köthető személyt végeztek ki a megtorlások során.27 A dorogi szénmedence településeinek forradalmáról készült doktori értekezés28 talán elsőként hozta összefüggésbe a munkástanácsokkal a keresztényszocialista törekvések felújításának perspektíváját és tér ki részletesen a regionális központosulási törekvésekre (pl. Dunamenti Munkástanács). Érdemi tudásgyarapodást hozott a sümegi járás forradalmi történéseinek tárgyalása közben a bazalt- és kőbányák munkástanácsainak tevékenységét kronologikusan, pozitivista részletességgel tárgyaló, a szerveződéssel és az ellenállás, megtorlás célszemélyeinek bemutatásával is foglalkozó kiadvány.29

A vidéki forradalom egyik politikai fővárosát adó Győr-Sopron megye ötvenhatos történeteinek feltárása során komoly hangsúlyt kaptak a munkástanácsok, mint erre a könyvfolyammá duzzadt, egy évtizedes kutatási eredményeket összegző kiadványsorozat is ékes példa. Az I. kötetben a győri forradalmi várostörténetbe és némileg a megyei eseményeket dokumentáló források közé ágyazva olvashatunk a megyei tanácson alakult úgynevezett „Munkástanács” szerteágazó közigazgatási feladatairól a járások és a községek felett. Emellett a szerkesztők a könnyű- és nehézipari üzemek munkástanácsainak határozatait és jegyzőkönyveit is közölték magyarázó jegyzetek kíséretében. Képet adnak arról is a források, miként veszi át a forradalmi elit a közigazgatási feladatokat, miként fogja össze a Szigethy Attila vezette Győri Nemzeti Tanács mint ernyőszervezet a katona-, ifjúsági és munkástanácsokat.30 A III. kötet egy konstruált per,31 a három elítéltet eredményező, Berger Sándor textilgyári művezető és másik két társa, Tóth István és Csincsák Endre jogtanácsosok ügyével kapcsolatban közöl ügyészségi iratokat, az első- és másodfokú tárgyalások jegyzőkönyveit, valamint ehhez tartozó magyarázó jegyzeteket arra vonatkozóan, hogy hol és miben, továbbá miért torzított a politikai bosszúállás érdekében konstruált eljárás. A pertechnikai kérdéseket kimerítően tárgyaló kötetet követő záró munka az egyik győri nagyüzem, a Vagongyár munkástanácsának tevékenységét mutatja be újságcikkek, naplórészletek és periratok bevonásával. Közelítésmódja nem megtorláscentrikus, sokkal inkább a restauráció képlékeny időszakát tekinti át.32

Bányászok munkavégzés közben (1953) (Fortepan / UVATERV)

Az ’56-os Intézet 2017-es évkönyvének tematikus rendjéből kiemelendőek az ózdi kohóipar, az Ikarus és a Csepel Autógyár munkástanácsaival foglalkozó tanulmányok, amelyek túlmutatnak azon az általános igénnyel fellépő, leegyszerűsítő szemléleten, miszerint a munkásság egészét negatívan érintette a korai Kádár-rendszer és annak gazdaságpolitikája. A szerzők a forradalom történetét nem egy kimerevített, pontszerű eseményként, hanem folyamatok csomópontjaként ábrázolják az üzemek életében. Ezzel összefüggésben a különféle történések szituációhoz kötöttségére és ellenkező előjelű végkimenetelekre világít rá az üzemek történetét vizsgáló két tanulmány. Az Ikarusnál a politikai bosszú örvén szétvert, a korábban munkástanács körül koncentrálódó tapasztalt, nagyfokú autonómiaigényű szociáldemokrata szakember- és mérnökgárda hiányában visszaesett a gyártmányfejlesztés színvonala és a korábbi munkakultúra keretei közötti termelés, ugyanakkor megnyílt az út a technokrata beruházási programok előtt is.33 Az alacsony munkásrészvétellel „pislákoló” csepeli gyárban a forradalmat követő megtorlás az egykori dolgozók emlékezetében úgy rögzült, hogy ezután lehetőség nyílt a karrierépítésre, bővült a vállalati mozgástér.34 A kötetben megjelenik a munkás-önkormányzatiság kérdésének vizsgálata a ’68-as mechanizmusreform és a ’89-es gazdasági útkeresés összefüggésében is.

Rákosi Mátyás látogatása az Ikarus mátyásföldi gyártelepén (1956) (Fortepan / Balla Demeter – Hegyi Zsolt jogörökös adománya)

Jegyzetek

1Hamvas Béla: Interview. In: Uő: Patmosz I. Medio Kiadó. Budapest, 2008. 284–285.

2Entz, 2013. 10–11.

3Szabad, 2017. 63–87.

4Körösényi, 1989. 63–64., 67–68. A politológus szerző három meghatározó értelmiségi-ideológia újjáéledését rögzíti: népi-nemzeti, radikális-demokrata, demokratikus szocialista.

5Ennek előjelei, a nemzeti egységet eredményező magyar forradalom különféle hagyományokra és egymást mintegy kizáró, egymással történelmi súlyukat tekintve vetélkedő irányzatokra bontása már az Eörsi István lakásán tartott 1986-os találkozón is látszott, ahol az úgynevezett demokratikus ellenzék tagjai mellett más forradalmi szereplők is tiszteletüket tették. (Pl. a munkástanácsok részéről a csepeli Nagy Elek, a kőbányai Dénes János.)

6Mécs, 2006. 9.

7Ld. Rainer, 2019. 11–25.

8RETÖRKIL XV. 1. Lakiteleki Rendszerváltó Archívum, 24014. sz. VHS. A népi politizálás esélyei c. kisújszállási rendezvény felvétele (1991)

9RETÖRKIL OH. 5-008. Vanek-Béla-interjú (2014).

10RETÖRKIL XV. 1. Lakiteleki Rendszerváltó Archívum, 20215. sz. VHS. A TIB 1993. május 8-i fórumáról készült felvétel 00:28–00:52.

11Az MSZMP reformkörei és a későbbi MSZP Társadalompolitikai Tagozata a „demokratikus szocializmus” politikai víziója jegyében ugyanakkor felvállalta e forradalmi szerveket. Géczi, 2017. 141–185.

12Szakolczai, 2016. 63.

13Kemény–Lomax, 1986.

14Kozák–Molnár, 1993.

15Valuch, 2017b. 10–17.

16Horváth, 2002a. 215–224.

17Tóth, 1999. 163–198. A szerzőt holisztikus szemlélet jellemezte: a tanulmány a korabeli trendet követve a lehető legteljesebb képet igyekezett megrajzolni a csepeli ötvenhatról, ugyanakkor a peres iratokat visszaemlékezésekkel korrigáló narratívaépítés alapvetően kronologikus fonalát olykor megtöri néhány fontos kérdés (pl. a szerveződés gyáregységenkénti eltérő mintáinak vizsgálata, a személyiség-központúság, azaz a „húzóemberek” forradalmi szerepe), ami már túlmutat a puszta eseménytörténeti horizonton.

18Az oral history interjúk tanulságainak összegzését ld. Tóth, 2005. 78–99.

19Keller, 2010. 274–284. A Május 1. Ruhagyár forradalom alatti történetét elemezve hasonló következtetésekre jut e könnyűipari munkástanács működési jellemzőivel és a tagság életkorával kapcsolatban, mint amelyekre magam is jutottam a kohó- és gépipari üzemek vizsgálata során.

20Kiss, 2012.

21Á. Varga–Pásztor, 2002.

22Ld. az Erdmann Gyula által szerkesztett, 2006–2009 között megjelent forráskiadványokat a Békés Megyei Levéltár gondozásában.

23Rozs, 2008.

24Csomor–Kapiller, 2006. 35–37., 42–44.

25Galambos, 2016.

26Bank, 2017b.

27Schuller, 2006. 268–270.

28Marek, 2012.

29Bank–Mészáros, 2017. 75–78., 145–148.

30Bana, 1996.

31A per szereplőinek sajátságos kiválasztási szempontjairól ld. Szakolczai, 2002. 251–256.

32Szakolczai, 2007.

33Bódy, 2017. 92–93.

34Kiss, 2017. 130.

corvina@lira.hu
www.corvinakiado.hu
Felelős kiadó: Király Levente, a Corvina igazgatója
Felelős szerkesztő: Blaschtik Éva
Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt
Korrektor: Macskássy Zsuzsa

A könyv megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Garet – Spacetype foundry EULA for Free Fonts
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0