RICK DALTON – Valaha saját tévésorozata volt, de a szebb napokat is látott Rick manapság mások sorozataiban játssza az e heti rosszarcút, és italba fojtja bánatát. Vajon egy Rómából érkező telefonhívás megváltja, vagy megpecsételi a sorsát?

CLIFF BOOTH – Rick dublőre, a leghírhedtebb alak bármelyik forgatáson, mert a pletykák szerint megölt valakit, és megúszta…

SHARON TATE – Eljött Texasból, hogy filmsztár legyen, és sikerült neki. Sharon most a Cielo Drive-on tölti élete legszebb napjait, magasan a hollywoodi dombok között.

CHARLES MANSON – a volt fegyencet egy csapat szétcsapott hippi a lelki vezetőjének hiszi, de ő bármikor lemondana erről, ha rocksztár lehetne.

HOLLYWOOD, 1969 – EZT LÁTNOD KELLETT VOLNA

A COLUMBIA PICTURES BEMUTATJA

QUENTIN TARANTINO FILMJÉT

LEONARDO DICAPRIO BRAD PITT

MARGOT ROBBIE

VOLT EGYSZER EGY HOLLYWOOD

MARGARET QUALLEY TIMOTHY OLYPHANT

JULIA BUTTERS DAKOTA FANNING BRUCE DERN

ÉS

AL PACINO

TECHNICOLOR ®

PRODUCER

DAVID HEYMAN SHANNON MCINTOSH

QUENTIN TARANTINO

ÍRTA ÉS RENDEZTE

QUENTIN TARANTINO

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Quentin Tarantino: Once Upon a Time in Hollywood

Harper Perennial/HarperCollins Publishers, New York, 2021

EZ A KÖNYV KITALÁLT TÖRTÉNETEN ALAPUL. HABÁR TARTALMAZ UTALÁSOKAT VALÓS ESEMÉNYEKRE ÉS SZEMÉLYEKRE, AZ EGYES SZEREPLŐK ÉS ÁBRÁZOLÁSUK, AZ ESEMÉNYEK, HELYSZÍNEK, TERMÉKEK ÉS PÁRBESZÉDEK A DRÁMAI HATÁS ÉRDEKÉBEN ÁTDOLGOZÁSON MENTEK KERESZTÜL, VAGY TELJES EGÉSZÉBEN A FANTÁZIA SZÜLÖTTEI. TEKINTETTEL A SZERZŐI SZABADSÁGRA ÉS A FANTÁZIA SZÜLTE ELEMEKRE, BÁRMILYEN HASONLÓSÁG BÁRMELY SZEMÉLY NEVÉVEL, JELLEMZŐIVEL VAGY ELŐÉLETÉVEL, LEGYEN AZ ÉLŐ VAGY HOLT, VAGY BÁRMILYEN TERMÉKKEL, SZERVEZETTEL ÉS VALÓS ESEMÉNNYEL KIZÁRÓLAG A DRÁMAI HATÁSKELTÉST SZOLGÁLJA, ÉS NEM MINŐSÍT SZÁNDÉKOSAN VALÓS SZEMÉLYEKET, ESEMÉNYEKET, TERMÉKEKET VAGY SZERVEZETEKET.

Fordította Sepsi László

Szaklektor Varró Attila

A fordítás a Volt egyszer egy Hollywood filmváltozatának a Mafilm Audio Kft. megbízásából, Tóth Tamás készítette magyar szinkronszövegének felhasználásával készült.

Copyright © 2021 by Visiona Romantica, Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © 2021 Sepsi László

Magyar kiadás © 2021 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Mátai és Végh Kreatív Műhely

Szerzőfotó © AA Film Archive/The Weinstein Company/Alamy Stock Photo

ISBN 978-963-479-800-2

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Turi Márton

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet

feleségemnek,

DANIELLÁNAK

és fiamnak,

LEÓNAK

ajánlom.

Köszönöm, hogy boldog otthont teremtettetek, ahonnét írhatok.

Továbbá

köszönöm a régi motorosoknak, akik hatalmas történeteket meséltek nekem Hollywoodnak erről az időszakáról.

Nélkülük most nem tarthatnád kezedben ezt a könyvet.

Bruce Dern • David Carradine • Burt Reynolds

Robert Blake • Michael Parks • Robert Forster

és

legfőképp

Kurt Russell

Tartalom

Első fejezet

„Neked Marvin”

Második fejezet

Kíváncsi vagyok (Cliff)

Harmadik fejezet

Cielo Drive

Negyedik fejezet

Ügyes csaj vagy, Brandy

Ötödik fejezet

Pussycat borzonga-besurranása

Hatodik fejezet

Hollywood vagy bukta

Hetedik fejezet

„Jó reggelt, Klassz Angeles!”

Nyolcadik fejezet

Lancer

Kilencedik fejezet

„Nem úgy hippi, inkább Hells Angels”

Tizedik fejezet

Szerencsétlenség

Tizenegyedik fejezet

A sütis furgon

Tizenkettedik fejezet

„Szólíthatsz Mirabellának”

Tizenharmadik fejezet

Deborah édes teste

Tizennegyedik fejezet

Bontóbrigád

Tizenötödik fejezet

„Született Edmund vagy!”

Tizenhatodik fejezet

James Stacy

Tizenhetedik fejezet

A Bátorság Érdemrend

Tizennyolcadik fejezet

„Nem Fajankónak hívnak”

Tizenkilencedik fejezet

„A barátaim Pussycatnek szólítanak”

Huszadik fejezet

Gonosz, dögös Hamlet

Huszonegyedik fejezet

A ház asszonya

Huszonkettedik fejezet

Aldo Ray

Huszonharmadik fejezet

Piás Dicsőségcsarnok

Huszonnegyedik fejezet

Nebraska Jim

Huszonötödik fejezet

Az utolsó fejezet

Első fejezet

„Neked Marvin”

A Dictaphone márkájú távbeszélő Marvin Schwarz asztalán berregő hangot hallat. A William Morris ügynöke ujjával lenyomja a kallantyút a készüléken.

– A tíz harmincas miatt csörget, Miss Himmelsteen?

– Igen, Mr. Schwarz – hallatszik a titkárnője az apró hangszóróból. – Mr. Dalton idekint várakozik.

Marvin újra lenyomja a kallantyút.

– Nekem megfelel, Miss Himmelsteen.

Amikor Marvin irodájának ajtaja kinyílik, először fiatal titkárnője, Miss Himmelsteen lép be. Huszonegy éves nő a hippis fajtából. Feltűnő fehér miniruhát visel, amely megmutatja hosszú, napbarnított lábát, barna haját pedig Pocahontas-stílusú varkocsban hordja tarkója két oldalán. Sarkában a jóképű negyvenkét éves színész, Rick Dalton illedelmesen lenyalt, barnán csillogó frizurával.

Marvin szélesen elmosolyodik, és feláll az asztala mögötti székből. Miss Himmelsteen épp bemutatná őket egymásnak, de Marvin félbeszakítja:

– Miss Himmelsteen, most jövök egy kurva Rick Dalton filmfesztiválról, nekem ugyan nem kell bemutatni a fickót. – Marvin odalép hozzájuk, és kezet nyújt a cowboyszínésznek. – Itt a kezem, Rick!

Rick elmosolyodik, és lendületes mozdulatokkal megrázza az ügynök kezét.

– Rick Dalton. Nagyon köszönöm, Mr. Schwartz, hogy időt szakít rám.

– Schwarz, nem Schwartz – javítja ki Marvin.

Jesszusom, máris elbasztam az egészet, gondolja Rick.

– Ej, a fene vigye el… bocsásson meg… Mr. Sch-WARZ.

Mr. Schwarz még utoljára megrázza a kezét, és azt mondja:

– Neked Marvin.

– Marvin, Rick vagyok.

– Rick…

Elengedik egymás kezét.

– Hozhat neked Miss Himmelsteen egy frissítőt?

Rick egy legyintéssel visszautasítja az ajánlatot.

– Köszönöm, nem kérek.

– Biztosan nem kérsz semmit? – erősködik Marvin. – Kávét, kólát, Pepsit, Simbát?

– Legyen – adja be a derekát Rick. – Talán egy csésze kávét.

– Remek – csap a színész vállára Marvin, és fiatal asszisztensnőjéhez fordul. – Miss Himmelsteen, lenne oly kedves, és hozna egy csésze kávét Rick barátomnak és jómagamnak?

A fiatal nő bólint, és átvág az irodán. Ahogy becsukná maga mögött az ajtót, Marvin utánaszól:

– Ja, de ne abból a Maxwell House mosogatóléből, amit a társalgóban tartanak. Menjen Rex irodájába – utasítja Marvin. – Neki mindig príma kávéja van… de nehogy azt a török trágyát hozza!

– Igenis, uram – feleli Miss Himmelsteen, majd Rickhez fordul. – Hogyan kéri a kávéját, Mr. Dalton?

Rick így válaszol:

– Nem hallotta? A fekete gyönyörű.

Marvin teli torokból röhög, Miss Himmelsteen pedig a kezével takarja a száját kuncogás közben. Mielőtt a titkárnő becsukhatná az ajtót maga mögött, Marvin ismét utánaszól:

– Ó, és Miss Himmelsteen, hacsak a feleségem meg a gyerekeim nem múltak ki az autópályán, ne fogadja a hívásaimat. Sőt, ha kimúltak, akkor se, fél óra már nem oszt, nem szoroz nekik.

Az ügynök int a színésznek, hogy foglaljon helyet az egymásra néző két bőrkanapé egyikén, köztük egy üveglapos kávézóasztallal, Rick pedig kényelembe helyezi magát.

– Először is – mondja az ügynök –, üdvözletét küldi a feleségem, Mary Alice Schwarz. Tegnap este dupla adag Rick Daltont néztünk meg a vetítőszobánkban.

– Hű. Ez egyszerre hízelgő és zavarba ejtő – feleli Rick. – Mit láttatok?

– Rendes harmincötös filmen a Tannert és a McCluskey tizennégy öklét.

– Azok pont a jobbak közül valók – feleli Rick. – A McCluskey-t Paul Wendkos rendezte. A kedvenc rendezőm az összes közül. Ő csinálta a Gidgetet. Úgy volt, hogy benne leszek, de Tommy Laughlin kapta a szerepem. – Nagyvonalúan legyint az egészre: – Jól van ez így, bírom Tommyt. Ő szerezte az első nagy színházi szerepemet.

– Tényleg? – kérdezi Marvin. – Sokat léptél fel színházban?

– Nem igazán. Unom, hogy mindig ugyanazt a szart kell játszani.

– Szóval Paul Wendkos a kedvenc rendeződ?

– Aha, nála kezdtem a pályámat. Benne vagyok a Cliff Robertson-filmjében, A korall-tengeri csatában. Ha jobban megnézed, látszik, hogy Tommy Laughlinnal az egész rohadt filmben ott lébecolunk a tengeralattjáró hátuljában.

Marvin a maga megszokott módján kinyilatkoztatást tesz a filmiparral kapcsolatban:

– Paul Wendkos, bassza meg. Alulértékelt akciófilm-specialista.

– Pontosan – helyesel Rick. – És amikor megkaptam a Fejvadászt, jött, és megrendezett hét vagy nyolc részt. Szóval – mondja Rick, hátha ki tud húzni egy dicséretet az ügynökből –, remélem, hogy Rick Dalton dupla adagban nem volt túl fájdalmas élmény számotokra.

– Fájdalmas? – nevet Marvin. – Hagyjuk már. Csodás, csodás, csodás. Szóval Mary Alice-szel megnéztük a Tannert. Mary Alice nem szíveli a mai erőszakos filmeket, úgyhogy a McCluskey-t félretettem magamnak, miután lefeküdt.

Halkan kopognak az iroda ajtaján, majd belép a miniruhát viselő Miss Himmelsteen két csésze gőzölgő kávéval Ricknek és Marvinnak. Óvatosan leteszi a forró italokat az úriemberek elé.

– Ez ugye Rex irodájából való?

– Rex üzeni, hogy jön neki egy szivarral.

– Spúr zsidrák – horkan fel az ügynök –, seggbe rúgással jövök neki, nem szivarral.

Mind nevetnek.

– Köszönjük, Miss Himmelsteen, egyelőre nem kérünk mást.

A nő távozik, magára hagyva a két férfit, hogy eszmét cseréljenek a szórakoztatóiparról, Rick Dalton karrierjéről, és ami a legfontosabb, a jövőjéről.

– Hol is tartottam? – kérdezi Marvin. – Ja, igen… erőszak a modern filmekben. Mary Alice nem szereti, de a westerneket imádja. Mindig is imádta. Westerneket nézve udvaroltam neki. A westernnézés a kedvenc közös elfoglaltságunk, és kimondottan élveztük a Tannert.

– Na, ennek örülök – mondja Rick.

– Amikor meg ilyen dupla vetítéseket rendezünk – magyarázza Marvin –, Mary Alice általában az első film harmadik tekercsére elalszik az ölemben. De a Tannert bírta majdnem az utolsó tekercsig – kilenc harmincig –, ami tőle nagyon jó teljesítmény.

Miközben Marvin az álompár filmnézési szokásait ismerteti, Rick belekortyol a forró kávéjába.

Nem is rossz, gondolja a színész. Ennek a Rex nevű pacáknak tényleg príma a kávéja.

– Lemegy a film – folytatja Marvin –, Mary Alice lefekszik, én kiveszek egy havannát a dobozból, töltök magamnak egy konyakot, és megnézem a második filmet egyedül.

Rick kortyol még egyet Rex ínycsiklandozó kávéjából.

Marvin a csészére bök.

– Finom, mi?

– A kávé? – kérdezi Rick.

– Nem, a pastrami! Nyilván a kávé – vágja rá Marvin hibátlan időzítéssel.

– Basszus, isteni! – helyesel Rick. – Honnét szerzi?

– Egy Beverly Hills-i üzletből, de nem árulja el, melyikből – feleli Marvin, majd folytatja Mary Alice filmnézési szokásainak taglalását: – Ma reggel, miután megreggeliztünk, én pedig elindultam az irodába, a gépész, Greg visszament, és levetítette neki az utolsó tekercset, hogy megnézhesse a film végét. Így szoktunk mozizni. Nagyon élvezzük. És Mary Alice alig várta, hogy megtudja, hogy végződik a Tanner. Habár – teszi hozzá – azt már kitalálta, hogy még a vége előtt meg kell ölnöd az apádat, Ralph Meekert.

– Hát igen, ez a baj azzal a filmmel – feleli Rick. – Nem az a kérdés, hogy hidegre teszem-e a zsarnoki családfőt, hanem hogy mikor. És nem is az, hogy Michael Callan, az érzékeny lelkű testvér hidegre tesz-e engem, hanem hogy mikor.

– Így van – helyesel Marvin. – De mindketten úgy láttuk, hogy nagyon jók vagytok együtt Ralph Meekerrel.

– Szerintem is – feleli Rick. – Jó apa-fiú páros voltunk. Baszki, Michael Callan olyan volt, mint akit örökbe fogadtak. De rólam el lehetett hinni, hogy Ralph az öregem.

– Nos, azért illettetek annyira össze, mert hasonló nyelvjárásban beszéltek.

– Pláne – nevet Rick – Michael Callanhez képest, aki úgy nyomta a dumát, mint valami malibui szörfös.

Oké, gondolja Marvin, Rick másodjára szólja le a színésztársát a Tannerből. Ez nem jó jel. Kicsinyes lélekre utal, aki másokat hibáztat. De ezeket az észrevételeket Marvin megtartja magának.

– Szerintem Ralph Meeker zseniális volt – mondja Rick az ügynöknek. – A legpöpecebb színész, akivel dolgoztam, pedig forgattam Edgar G. Robinsonnal is. A két legjobb Fejvadász-epizódban is szerepelt.

Marvin folytatja az előző esti Rick Dalton dupla vetítés felidézését:

– És ezzel rá is térhetünk a McCluskey tizennégy öklére! Micsoda film! Imádom az ilyesmit! – Úgy tesz, mintha gépfegyverrel lőne. – A lövöldözést! Az öldöklést! Hány náci szarházit nyírtál ki benne? Százat? Százötvenet?

– Nem számoltam – nevet Rick –, de a százötven jó becslésnek hangzik.

Marvin magában szidja őket:

– Égjetek, náci szemétládák… Te magad működtetted a lángszórót, ugye?

– Igen, hogy ott egye meg a fene, én bizony – feleli Rick. – És elmondhatom, olyan istentelenül gonosz fegyver, hogy a pokol is jobb, mint a melegebb végén állni. Előtte gyakoroltam a sárkánnyal két hétig napi három órát. Nemcsak azért, hogy jól mutassak vele a filmben, hanem mert be voltam szarva tőle, hogy őszinte legyek.

– Elképesztő – jegyzi meg az elképedt ügynök.

– Azt is elmondom neked, hogy tiszta mázli volt, hogy bekerültem – osztja meg Rick Marvinnal. – Eredetileg Fabiané volt a szerep. Erre nyolc nappal forgatás előtt eltörte a vállát A virginiai férfi forgatásán. Mr. Wendkosnak eszébe jutottam, és rábeszélte a fejeseket a Columbiánál, hogy adjanak kölcsön a Universalnak a McCluskey-hoz. – Rick a bevett slusszpoénnal zárja a történetet: – Szóval csináltam öt filmet, amíg szerződésben voltam a Universalnál. És melyik a legsikeresebb? Az, amelyikre kiszerveztek a Columbiához.

Marvin elővesz egy arany cigarettatárcát a zakója belső zsebéből, és egy kattintással felpattintja. Megkínálja Ricket.

– Kérsz egy Kentet?

Rick kivesz egy szálat.

– Hogy tetszik a cigarettatárcám?

– Nagyon szép.

– Ajándékba kaptam. Joseph Cottentől. Az egyik legnagyobb becsben tartott ügyfelemtől.

Rick megadja Marvinnak az alélt arckifejezést, amit az ügynök elvár tőle.

– Nemrég bejuttattam egy Sergio Corbucci- meg egy Honda Isiró-filmbe, és így hálálta meg.

Rick életében először hallja ezeket a neveket.

Miközben Mr. Schwarz visszateszi a cigarettatárcáját a zakója belső zsebébe, Rick gyorsan előszedi az öngyújtóját a nadrágzsebéből. Felkattintja ezüst Zippója tetejét, és férfias lazasággal meggyújtja mindkét cigarettát. Amikor ezzel végzett, magabiztos eleganciával hangosan lecsukja a Zippót. Marvin kuncog a virtuskodás láttán, majd beszívja a nikotint.

– Mit szívsz? – kérdezi Ricket.

– Capitol W Lightst – feleli Rick. – Meg Chesterfieldet, Red Applest, és ne nevess ki, Virgina Slimset.

Marvin attól még kineveti.

– Hé, szeretem az ízét – védekezik Rick.

– Azon nevetek, hogy Red Applest szívsz – tisztázza Marvin. – Az a cigaretta a nikotin meggyalázása.

– Ők szponzorálták a Fejvadászt, úgyhogy rászoktam. Meg úgy gondoltam, okos húzás, ha nyilvánosan ezt szívom.

– Nagyon ravasz. Nos, Rick, Sid az állandó ügynököd. És megkért, hogy találkozzam veled.

Rick bólint.

– Tudod, miért kért meg rá?

– Hogy kiderüljön, akarsz-e velem dolgozni? – feleli Rick.

– Nos, lényegében igen – nevet Marvin. – De arra akarok kilyukadni, hogy tudod-e, mit csinálok én itt a William Morrisnál.

– Igen. Ügynök vagy.

– Jogos, de neked már van ügynököd, mégpedig Sid. Ha egy átlagos ügynök lennék, most nem ülnél itt.

– Igen, különleges ügynök vagy.

– Pontosan – feleli Marvin, és Rick felé bök a füstölő cigarettájával: – De szeretném, ha te mondanád el, szerinted mi a munkám.

– Hát – kezdi Rick – nekem úgy mesélték, hogy jól menő amerikai tehetségeket nyomsz be külföldi filmekbe.

– Nem rossz – feleli Marvin.

Most, hogy a két úriember szót értett egymással, mindketten nagyot szippantanak a Kentjükből. Marvin kifúj egy nagy füstfelhőt, és belelendül a porhintésbe:

– Nos, ha alaposabban megismerjük egymást, az első dolog, amit megtudhatsz rólam, hogy semmi… de tényleg semmi sem fontosabb számomra az ügyfélköröm nívójánál. Két dolog miatt vannak kapcsolataim az olasz, a német, a japán és a fülöp-szigeteki filmiparban: az ügyfeleim, akiket képviselek, és mindaz, amit ez a névsor képvisel. Másokkal ellentétben én nem lejárt lemezekkel foglalkozom, hanem a krémek krémjével. Van Johnson, Joseph Cotten, Farley Granger, Russ Tamblyn, Mel Ferrer.

Az ügynök darálja a neveket, mintha a hollywoodi Rushmore-hegy arcait sorolná.

– A hollywoodi krémek krémje, jó pár örök klasszikussal a tarsolyukban! – Mesélni kezd egy legendás példát: – Amikor három héttel forgatás előtt a tintás Lee Marvintól elvették Mortimer ezredes szerepét a Pár dollárral többértben, én beszéltem rá Sergio Leonét, hogy vonszolja le a dagadt seggét a Sportsmen’s Lodge-ba, és kávézzon egyet a frissen elvonóról szalasztott Lee Van Cleeffel.

Az ügynök hatásszünetet tart, hogy a történet megrázó ereje bejárja a helyiséget. Aztán egykedvűen kifújja a füstöt, és újabb kinyilatkoztatást tesz a filmiparral kapcsolatban:

– A többi pedig, mint mondani szokás, már az Újvilág vadnyugati mitológiája. – Marvin az üvegasztal túloldalán ülő cowboyszínész felé fordul. – Nos, Rick. A Fejvadász jó műsor volt, és te is jó voltál benne. Sokan eljönnek Hollywoodba, és úgy lesznek híresek, hogy közben szart se érnek. Kérdezd Gardner McKayt.

Rick nevet a Gardner McKay-poénon. Marvin folytatja:

– De a Fejvadász egy tisztességes westernsorozat volt. Felvállalhatod, és büszke lehetsz rá. Most viszont tekintsünk a jövőbe… de előtte beszéljünk még kicsit a múltról.

Cigarettázás közben Marvin faggatni kezdi Ricket, mintha egy kvízvetélkedőben lennének, vagy épp egy FBI-kihallgatáson:

– Szóval a Fejvadász… az NBC-n futott, ugye?

– Igen, ott.

– Mennyi is volt?

– Micsoda?

– A játékidő.

– Hát, félórás sorozat volt, úgyhogy huszonhárom perc, plusz reklámszünetek.

– És meddig volt műsoron?

– Az ’59–60-as tévés szezon őszi műsorrendjében indult.

– És mikor vették le a műsorról?

– A ’63–64-es szezon közepén.

– Eljutottál a színes adásig?

– A színesig nem.

– Hogy kerültél a sorozatba? Besétáltál az utcáról, vagy a csatorna nevelt ki?

– Vendégszerepeltem a Wells Fargó-i mesékben. Jesse Jamest játszottam.

– Abban tűntél fel nekik?

– Igen. Még így is volt próbafelvétel, ahol kurvára oda kellett tennem magam. De igen.

– Átvehetnénk a hiátus alatt készült filmjeidet?

– Hát, az első – kezdi Rick – a Komancsfelkelés volt, főszerepben a nagyon vén, nagyon ronda Robert Taylorral. De ez visszatérő motívum szinte az összes mozifilmemben – magyarázza Rick. – Egy öreg fickó egy fiatal mellett. Én és Robert Taylor. Én és Stewart Granger. Én és Glenn Ford. Sosem lehettem csak én – mondja a színész frusztráltan. – Mindig raktak mellém valami vén trottyot.

– Ki rendezte a Komancsfelkelést?

– Bud Springsteen.

– Feltűnt az életrajzodban – állapítja meg Marvin –, hogy fene sok régi westernrendezővel dolgoztál a Republic stúdiótól. Springsteen, William Witney, Harmon Jones, John English.

– A kisiparosok – nevet fel Rick. Aztán kifejti: – Habár Bud Springsteen nem iparos. Ő nem csak lezavarta a filmet. Más volt, mint a többiek.

Ez felkelti Marvin érdeklődését.

– Miben áll ez a másság?

– Tessék?

– Bud meg a többi iparos. Mi köztük a különbség?

Ricknek gondolkodnia sem kell a válaszon, mert évekkel ezelőtt rájött, amikor vendégszerepelt a Bud rendezte Whirlybirdsben Craig Hill oldalán.

– Budnak ugyanannyi ideje volt, mint az összes többi istenverte rendezőnek – mondja Rick magabiztosan. – Egy nappal, egy órával, egy naplementével sem jutott neki több, mint bárki másnak. De amit ez idő alatt véghez vitt, az jó rendezővé tette – mondja őszintén. – Az ember büszke volt rá, hogy vele dolgozhatott.

Marvinnak tetszik ez a megállapítás.

– Vad Bill Witney indított el a pályán, a fenébe is – mondja Rick. – Tőle kaptam az első igazi szerepem. Az első karaktert, akinek neve is volt, érted? Aztán tőle kaptam az első főszerepet.

– Miben? – kérdezi Marvin.

– Á, valamelyik tinibűnözős autóversenyes cuccban a Republicnál.

– Mi volt a címe? – kérdezi Marvin.

– A futamból nincs kiszállás – feleli Rick. – És pont tavaly csináltam egy szaros Ron Ely-Tarzant vele.

Marvin felnevet.

– Szóval régóta ismeritek egymást?

– Bill-lel? Meghiszem azt.

Rick belemelegszik a nosztalgiázásba, és mivel érzi, hogy Marvin értékeli, teljes erővel beleveti magát:

– Mondok én neked valamit Bill Witney-ről, bassza meg. A legalulértékeltebb akciórendező az egész kurva városban. Bill Witney nem simán akciót rendez, ő találta fel az akciórendezést. Azt mondtad, bírod a westerneket… emlékszel Yakima Canutt akciójelenetére John Ford Hatosfogatában, amikor lóról lóra ugrik, aztán beesik a fogat alá?

Marvin bólint.

– Kurvára William Witney csinálta meg először, egy évvel Ford előtt, szintén Yakima Canutt-tal!

– Ezt nem tudtam – feleli Marvin. – Melyik filmben?

– Akkor még rendes filmje se volt – vágja rá Rick. – Valami szutykos matinésorozathoz forgatta. Elmondom neked, milyen, amikor William Witney rendez. Bill úgy van vele, hogy nem írtak még olyan jelenetet, amit ne lehetne feljavítani egy bunyóval.

Marvin felnevet.

– Forgattuk A folyami hajót, Bill rendezett. Volt egy közös jelenetem Burt Reynoldsszal. Szóval megy a jelenet, mondjuk a dialógot. Erre jön Bill: „Ennyi, ennyi! Itt helyben elalszom. Burt, amikor ezt mondja neked, vágd pofán. És Rick, amikor Burt pofán vág, gurulj be és üss vissza. Érted? Oké, csapó!” Úgyhogy pofán vágtuk egymást. És amikor végeztünk, azt kiáltotta: „Ennyi! Ez az, fiúk, ez már jelenet!”

A két férfi nevet az irodát betöltő füstfelhőben. Marvin kezd ráhangolódni arra, ahogyan Rick a kemény munkával megszerzett hollywoodi tapasztalatokat tálalja.

– Mesélj arról a Stewart Granger-filmről, amit említettél! – kéri.

– Nagyvad – feleli Rick. – Amolyan afrikai nagy fehér vadászos szemét. A nézők még a repülőkön is kisétálnak róla.

Marvin teli torokból felröhög.

– Stewart Granger a legnagyobb pöcs, akivel valaha dolgoztam – világosítja fel az ügynököt Rick. – Pedig Jack Lord is megvolt!

Miután kikacarászták magukat a megjegyzésen, Marvin azt kérdezi a színésztől:

– És tényleg volt egy filmed George Cukorral?

– Aha – feleli Rick –, A Chapman-jelentés című igazi bukta. Remek rendező, pocsék film.

– Kijöttél Cukorral?

– Viccelsz? George odavolt értem! – Aztán kissé áthajol a kávézóasztalon, és burkoltan célozgatva odasúgja: – Úgy értem, komolyan odavolt.

Az ügynök elmosolyodik, tudatva a színésszel, hogy érti a célzást.

– Ez szokása George-nak – elmélkedik Rick. – Minden filmnél kinéz magának egy srácot, akit körülrajonghat. Itt meg köztem és Efrem Zimbalist Jr. között kellett választani, úgyhogy asszem, én nyertem. – Kifejti a témát: – Szóval az összes jelenetemben együtt voltam Glynis Johnsszal. Volt köztük egy medencés felvétel. Glynis kapott egy egyrészes fürdőruhát, csak a lába meg a karja látszott benne, minden mást takart. Én viszont megkaptam a legeslegkisebb fürdőnadrágot, ami még nem veri ki a biztosítékot a cenzoroknál. Bőrszínű fürdőnaci. Fekete-fehér filmen olyan, mintha anyaszült meztelen lennék! És nem ám csak abban a jelenetben, amikor beugrom a medencébe! A játékidőből tíz percet töltöttem ebben a falatnyi gatyában, nagy párbeszédeket vettünk fel, miközben kilógott belőle a seggem. Mondom; mi a fasz, hirtelen én lettem Betty Grable?

A két férfi újra összenevet, miközben Marvin elővesz egy kis bőrkötéses noteszt a zakója másik belső zsebéből, amely a Joseph Cotten arany cigarettatárcáját tartalmazó zsebbel átellenben helyezkedik el.

– Pár emberemmel megnézettem az európai számaidat. Kifejezetten nem rossz. – Kikeresi a jegyzeteket a kis könyvből, és fennhangon megkérdezi: – Adták a Fejvadászt Európában? – Megtalálja a keresett oldalt, majd felnéz a noteszből Rickre. – Igen, adták. Helyes.

Rick elmosolyodik.

Marvin újra a noteszre néz, és folytatja:

– Hol? – átfutja az oldalt, és megtalálja a vonatkozó adatot. – Olaszország pipa. Anglia pipa. Németország pipa. A franciáknál nem. – Rickre pillant, és vigasztalóan azt mondja: – De Belgiumban igen. Tehát Olaszországban, Angliában, Németországban és Belgiumban tudják, ki vagy – összegzi Marvin. – De ez csak a tévésorozatod. Volt pár mozifilmed is, azok hogy futottak?

Marvin újra lenéz a kezében tartott kis könyvre, átpörgeti a kis lapjait, a tartalmukat fürkészi.

– Sőt – kezdi, amikor megtalálta, amit keres –, mind a három westerned, a Komancsfelkelés, a Hellfire, Texas és a Tanner viszonylag jól teljesített az olaszoknál, a franciáknál és a németeknél. – Felnéz Rickre: – A Tanner egészen jól ment a franciáknál. Olvasol franciául? – kérdezi.

– Nem – feleli Rick.

– Kár – mondja Marvin, miközben a kis notesz lapjai közül elővesz egy összehajtott fénymásolatot, és átnyújtja a kávézóasztalon Ricknek. – Ez a Cahiers du Cinéma kritikája a Tannerről. Jó kritika, szépen megírták. Fordíttasd le.

Rick elveszi a másolatot Marvintól, bólint az ügynök javaslatára, habár jól tudja, hogy sosem fogja lefordíttatni.

De aztán Marvin felszegi a fejét, Rick szemébe néz, és váratlan lelkesedéssel megszólal:

– De a legjobb hír ebben a kurva noteszben: McCluskey tizennégy ökle. – Rick arca felderül, miközben Marvin folytatja: – Na, Amerikában egész szépen hozott a Columbiának, amikor bemutatták. De Európában, az anyja mindenségit! – Lehajtja a fejét, hogy elolvassa az adatokat. – Azt írja, a McCluskey tizennégy ökle telibekúrt kasszasiker volt egész Európában! Mindenhol játszották, és baszkikám, ezer évig ment! – Marvin felnéz, becsukja a noteszét, és összefoglalja: – Szóval Európában ismernek. Ismerik a tévésorozatodat. De nekik ott Európában nem a fickó vagy a Fejvadászból, hanem szemkötős nagymenő, aki lángszóróval pörkölt oda százötven nácinak a McCluskey tizennégy öklében.

A hatalmas bejelentés után Marvin elnyomja a Kentjét a hamutálban.

– Mi volt az utolsó mozifilmed?

Most Rick nyomja el a cigarettáját a hamutálban, miközben felmordul:

– Egy borzalmas gyerekfilm, amit a matinéelőadásokra gyártottak. Salty, a beszélő tengeri vidra.

– Felteszem, nem te vagy a címszereplő – mosolyodik el Marvin.

Rick komoran viszonozza a mosolyt, bár a legkevésbé sem tartja viccesnek azt a filmet.

– A Universal rám sózta, hogy ezzel teljesítsem a négyfilmes szerződésem – magyarázza. – Amiből pontosan látszik, mennyire szarba se vettek. Emlékszem, hogy az a faszfej Jennings Lang mikkel etetett. Átcsábított a Universalhoz egy négyfilmes szerződéssel, amikor kaptam ajánlatot az Avco Embassytól, kaptam ajánlatot a National General Picturestől, kaptam ajánlatot az Irving Allen Productionstől. Mindet visszadobtam, és a Universalhoz mentem, mert ők nagy stúdió. Meg mert Jennings Lang azt mondta: „A Universal be akar szállni a Rick Dalton-buliba.” Aláírtam a szerződést, és a büdös életben többet nem láttam azt a faszt. – Ezután utalást tesz rá, hogy A testrablók támadásának producere, Walter Wanger herén lőtte Jennings Langot, amiért az meghúzta a feleségét, Joan Bennett-tet: – Ha valaki megérdemelte, hogy ellőjék a tökét, akkor az a faszkalap Jennings Lang. – Keserűen hozzáteszi: – A Universalt sosem érdekelte a Rick Dalton-buli.

Rick felemeli a kávéscsészéjét, és belekortyol. Kihűlt. Sóhajt, és visszarakja az asztalra. Marvin folytatja:

– Szóval az utóbbi években epizódszerepeket játszottál tévésorozatokban, nemdebár?

Rick bólint.

– Igen, most is egy pilotot csinálok a CBS-nek, a címe Lancer, én vagyok a gonosz. Meg voltam a Zöld Darázsban. Az óriások földjében. A Ron Ely-féle Tarzanban, amit említettem, William Witney-vel. Meg volt az a sorozat, a Bingo Martin, azzal a hogyishívjákkal… Scott Brownnal. – Rick nem kedveli Scott Brownt, úgyhogy amikor a nevét említi, önkéntelenül elfintorodik. – És most fejeztem be egy FBI-t Quinn Martinnak.

Marvin belekortyol a kávéjába, habár az már csak langyos.

– Szóval megy a szekér.

– Akad meló – feleli Rick pontosítás gyanánt.

– Te mindig rosszfiút játszol az ilyenekben? – kérdezi Marvin.

– Az óriások földjében nem, de amúgy igen.

– És ezekben mindig valami harc van a végén?

– Az óriások földjében és az FBI-ban nem, de a többiben igen.

– És most jön az egymillió dolláros kérdés: mindig veszítesz?

– Persze – feleli Rick –, én vagyok a gonosz.

Marvin nagyot sóhajt, hogy nyomatékosítsa a mondandóját:

– Á, a régi módszer, a tévések trükkje. Vegyük a Bingo Martint, jó példa. Van egy új embered, mint ez a Scott Brown, és fel akarod építeni az ázsióját. Fogsz hát valakit egy kifutott sorozatból, és ő lesz a gonosz. Majd mikor megküzdenek, a film végén a hős legyőzi a gonoszt. – Aztán Marvin meg is fejti: – De a nézők ezt úgy látják, hogy Bingo Martin jól elpáholja a fickót a Fejvadászból.

Ez fájt, gondolja Rick. Geci ravasz.

De Marvin még nem fejezte be.

– Egy hétre rá jön Ron Ely az ágyékkötőjében. Megint egy hétre rá jön Bob Conrad a cicanadrágjában, és elkalapál. – Marvin a hatás kedvéért ököllel belecsap a bal tenyerébe. – És ha pár éven át téged használ bokszzsáknak minden feltörekvő tévés főfasz, az pszichológiai hatással lesz arra, hogy a nézők milyennek látnak.

Annak említésére, hogy férfiasságában alázzák meg, még ha csak színészkedésről is van szó, izzadságcseppek ülnek ki Rick homlokára. Bokszzsák vagyok? Ennyi maradt a karrieremből? Vesztes bunyók a szezon új főfaszai ellen? Így érezte magát Tris Coffin, a 26 férfi sztárja, amikor elvesztette ellenem a bunyót a Fejvadászban? Vagy Kent Taylor?

Amíg Rick ezen rágódik, Marvin rátér a következő témára.

– Nos, legalább négy embertől hallottam rólad ugyanazt a sztorit – kezdi Schwarz –, de egyikük sem ismert minden részletet, úgyhogy szeretném a te szádból hallani. Hogy volt, hogy majdnem te kaptad McQueen szerepét A nagy szökésben?

Jézusom, már megint ez a szájbakúrt sztori, gondolja Rick. Habár a legkevésbé sem lelkesedik érte, Marvin kedvéért elvicceli a témát.

– Ez csak a Sportsmen’s Lodge törzsvendégeinek jó sztori – nevet az orra alatt Rick. – Tudod, a szerep, amit majdnem megkaptál. A fogás, ami kicsúszott a markodból.

– Az ilyenek a kedvenceim – feleli az ügynök. – Meséld el!

Ricknek annyiszor elő kellett már adnia ezt a hosszadalmas faviccet, hogy lecsupaszította a legalapvetőbb összetevőire. Elfojtva undorát, Rick eljátszik egy szerepet, ami kissé túl nagy falat a számára: a szerény színészt.

– Az úgy volt, hogy amikor John Sturges felajánlotta McQueennek Hilts, a zárkakirály főszerepét A nagy szökésben, Carl Foreman – itt Rick a Navarone ágyúi és a Híd a Kwai folyón író-producer gurujára utal – épp első filmjét, A győzteseket rendezte, és felajánlotta McQueennek az egyik főszerepet, amin McQueen minden jel szerint annyit vacillált, hogy Sturges kénytelen volt összeírni egy listát a szóba jöhető beugrókról. És minden jel szerint én is felkerültem rá.

– Ki volt még a listán? – kérdezi Marvin.

– Négyen voltunk rajta – feleli Rick. – Én és a három George: Peppard, Maharis és Chakiris.

– Hát – közli lelkesen Marvin – a nevek alapján el tudom képzelni, hogy te kaptad volna. Nyilván, ha Paul Newman is rajta van, akkor más a leányzó fekvése, de a szerencsétlen George-ok?

– McQueen kapta – von vállat Rick. – Úgyhogy mit számít?

– Nana – folytatja Marvin –, ez egy jó sztori. Szinte látunk a szerepben. Az olaszok imádni fogják! – Marvin Schwarz ezután elmagyarázza Rick Daltonnak, hogyan működik Olaszországban a zsánerfilmipar: – McQueen semmi szín alatt nem hajlandó az olaszokkal dolgozni. Szopjanak le a szopottgombóc digók, ez az álláspontja. Hívják Bobby Darint, ilyeneket szól a mi Steve-ünk. Képes kilenc hónapot forgatni Indokínában Robert Wise-zal, de semmi pénzért nem vállalna két hónapot a Cinecittàban Guido DeDisznóval.

Steve helyében én sem pazarolnám az időmet fostos digówesternekre, gondolja Rick.

– Dino De Laurentiis – mondja tovább Marvin – felajánlotta, hogy vesz neki egy villát Firenzében. Olasz producerek félmillió dollárt és egy új Ferrarit kínáltak érte, ha dolgozik tíz napot egy Gina Lollobrigida-filmen. – Aztán mellékesen hozzáteszi: – Nem beszélve a borítékolható Lollobrigida numeráról, ami vele járna.

Rick és Marvin összenevet.

Így már jobban hangzik, gondolja Rick. Bármilyen filmbe beszállnék, ha cserébe alávághatok Anita Ekbergnek.

–Viszont – folytatja Marvin – ettől az olaszok csak még jobban akarják. Úgyhogy hiába mond folyton nemet Steve, meg Brando meg Warren Beatty, ők nem adják fel. És amikor nem kapják meg őket, beérik kevesebbel.

– Kevesebbel? – kérdez vissza Rick.

– Marlon Brandóra fáj a foguk – szemlélteti Marvin –, de Burt Reynoldsot kapják. Warren Beatty kéne nekik, de George Hamilton jut.

Miközben Rick végighallgatja, miként cincálja szét Marvin a bedöglött karrierjét, érzi a szúró, égető érzést, ahogy könnyek gyűlnek a szemébe.

Marvin, akinek fogalma sincs Rick kínjairól, folytatja:

– Nem azt mondom, hogy az olaszoknak nem kellesz. Hanem azt, hogy majd kelleni fogsz nekik. Mégpedig azért, mert McQueent akarják, de nem kapják meg. És amikor végre felfogják, hogy nincs McQueen, az elérhető legjobb McQueent akarják majd. Ez pedig te vagy.

Az ügynök szavainak lehengerlő, könyörtelen őszintesége legalább annyira arcul csapja Rick Daltont, mintha Marvin nedves tenyérrel pofon vágta volna.

Viszont Marvin szempontjából ez mind csupa jó hír. Ha Rick Dalton népszerű húzónév lenne a stúdiófilmekben, nem szorulna rá egy találkozóra Marvin Schwarzcal.

Ráadásul Rick kérte a találkozót. Rick akarta mozifilmekben továbbvinni főszereplői karrierjét ahelyett, hogy napi rosszarcút alakítana a tévében. Marvinnak pedig az a munkája, hogy elmagyarázza a filmipar realitásait és lehetőségeit, amikről Ricknek fingja sincs. Az iparét, amelynek Marvin elismert szakértője. És Marvin szakértői véleménye szerint Rick Dalton, a világ egyik legnagyobb filmsztárjának hasonmása, csodás lehetőség egy ügynöknek, aki neves amerikai színészeket juttat be olasz filmprodukciókba. Szóval érthető módon összezavarodik, amikor észreveszi a Rick Dalton arcán legördülő könnyeket.

– Mi a baj, fiam? – kérdezi döbbenten az ügynök. – Te sírsz?

A zaklatott és megszégyenült Rick Dalton a kézfejével megtörli a szemét, és azt feleli:

– Elnézést, Mr. Schwarz, bocsánat.

Marvin elvesz az asztaláról egy doboz zsebkendőt, és megkínálja vele Ricket, miközben vigasztalja a pityergő színészt:

– Oda se neki. Olykor mindannyiunkból feltörnek az érzelmek. Az élet nem habostorta.

Rick fülsértő tépéshanggal kivesz két papírzsebkendőt a dobozból. Maradék férfiasságát összeszedve megtörli velük a szemét.

– Már jól vagyok, csak szégyellem magam. Bocs a kínos jelenetért.

– Jelenet? – horkan fel Marvin. – Miről beszélsz? Emberek vagyunk, az emberek szoktak sírni. Nincs azzal gond.

Rick letörli a könnyeket, és mosolyt kényszerít az arcára.

– Látod, már jól is vagyok. Bocs az előbbiért.

– Nehogy bocsánatot kérj! – dorgálja Marvin. – Színész vagy. A színészeknek hozzá kell férniük az érzelmeikhez. Sírjanak csak a színészeink. Néha a tehetségnek ára van. Szóval áruld el, mi bánt?

Rick összeszedi magát, és egy nagy korty oxigén után válaszol:

– Csak az, hogy már tíz éve csinálom, Mr. Schwarz. És kissé megvisel, hogy ennyi idő után le kellett ülnöm ide, és szembenézni vele, mekkora csődtömeg vagyok. Szembenézni vele, hogyan tettem tönkre a karrierem.

Marvin nem érti.

– Hogy érted, hogy csődtömeg?

Rick elnéz a kávézóasztal felett, és őszintén válaszol az ügynöknek:

– Tudja, Mr. Schwarz, valamikor régen ígéretes tehetség voltam. Tényleg. Némelyik munkámon kiütközik. Látszik a Fejvadászban. Főleg, amikor jó vendégsztárokat kaptam. Amikor Bronsonnal, Coburnnel, Meekerrel vagy Vic Morrow-val játszom együtt. Volt bennem valami. De a stúdió folyton bukott vén faszokkal rakott össze. De én és Chuck Heston! Az más tészta lett volna! Én és Richard Widmark, én és Mitchum, én és Hank Fonda, az is más tészta lett volna. Pár mozifilmemben megcsillan. Én és Meeker a Tannerben. Én és Rod Taylor a McCluskey-ban. A kurva életbe, még Glenn Forddal is a Hellfire, Texasban. Akkorra Ford már szart az egészbe, de még mindig megvolt benne az erő, és rohadt jól mutattunk együtt. Szóval igen, ígéretes voltam. De lehettem bármekkora ígéret, az a pöcsfej Jennings Lang a Universalnál elkúrta.

A színész legyőzött, drámai sóhajt hallat, majd a padlóra szegezve tekintetét azt mondja:

– A picsába, én is elkúrtam. – Felpillant, az ügynök szemébe néz. – Miattam ment a levesbe a Fejvadász negyedik évada. Mert akkorra elegem volt a tévéből. Mozisztár akartam lenni. Utol akartam érni Steve McQueent. Ha ő képes rá, akkor én is. Ha nem lettem volna az egész harmadik évad alatt egy akadékoskodó, kibírhatatlan seggfej, simán csinálhattunk volna egy negyedik évadot. És mind jól jártunk volna, aztán barátokként váltunk volna el. Most a Screen Gems gyűlöl. A Fejvadász producerei egész életükben rühellni fognak, bassza meg. És megérdemlem! Egy faszkalap voltam az utolsó évad idején. Mindenkivel kurvára éreztettem, hogy jobb dolgom is lenne, mint ezzel a tyúkszaros tévésorozattal pöcsölni. – Rick szeme megint könnybe lábad. – Amikor csináltuk azt a sorozatot, a Bingo Martint, utáltam a faszarék Scott Brownt. Sosem voltam annyira szar, mint ő. Kérdezd meg a színészeket, akikkel dolgoztam, kérdezd meg a rendezőket, annyira sosem voltam szar. És dolgoztam már előtte is faszjankókkal. De tudod, miért bassza a csőröm az a köcsög? Mert látom, milyen hálátlan. És amikor ránézek, magamat látom. – Megint a padlóra szegezi a tekintetét, és őszinte önsajnálattal azt mondja: – Talán megérdemeltem, hogy a szezon aktuális faszagyereke elkenje a pofámat.

Marvin csukott szájjal és nyitott füllel hallgatja végig Rick Dalton kifakadását. Egy pillanattal később megszólal:

– Mr. Dalton, nem maga az első fiatal színész, aki kap egy sorozatot, és magával ragadja a hübrisz. Ami azt illeti, gyakori gyarlóság ez mifelénk. És… nézzen a szemembe…

Rick az ügynök szemébe néz. Marvin befejezi a mondatot:

– …meg lehet bocsátani.

Ezzel Marvin a színészre mosolyog. A színész visszamosolyog rá.

– Viszont – teszi hozzá az ügynök – ehhez az szükséges, hogy újra kitaláld magad.

– Milyen emberként kell újra kitalálnom magam?

És erre Marvin azt feleli:

– Szerényebbként.