A SZERZŐ KORÁBBI KÖTETEI

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Légikisasszonyok

Két út között

Magánutak

Vakrepülés

www.bauerbarbara.hu

www.facebook.hu/bauerbarbaraszerzoioldala

Copyright © Bauer Barbara, 2017

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2017, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv Tillai Tamás

Szerkesztette V. Detre Zsuzsa

Tördelés Vass Ákosné Török Szonja

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Felelős kiadó Rados Richárd

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-475-171-7

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Dédnagymamámnak

és a székelyföldi Cengellér-hágó őrzőinek emlékére

Hasonló a mennyek országa a kovászhoz, amelyet fog az asszony, belekever három mérce lisztbe, míg végül az egész megkel.

(Máté evangéliuma, 13,33)

Sötét vihar söpört végig a meggyötört Kárpátokon. Az egykor földig érő kalászból újabb könnyező szemek hullottak alá. Csonka lett az aranyló határ. Ám forgószél támadt a fekete éjszakában, és az odaveszett lelkeket az öröklét csillagösvényére emelte. Hántolta, őrölte a szemeket a rögös út, miközben az élet földjén az őrséget álló kalászos emelt fővel kémlelte az eget. S hirtelen, ahogy a hajnal utat nyitott az első napsugaraknak, aranyport hintett az ég az új nap, a remény örömkönnyeire. S mire felkelt a nap, új élet sarjadt, benne minden lélekkel, ki valaha nyomot hagyott a mennybolton az ezeréves föld fölött.

– az örök kovász legendája –

Első fejezet

Nem tudom, hogy a halottakat, vagy az élőket zaklassam fel múltam bolygatásával. Apám, az egyetlen, akiben megtalálhattam volna a szövetségesemet, idő előtt távozott. Előtte azonban még arra kért, legyek bölcs, és csak akkor nyissam ki a számat, ha legalább háromszor végiggondoltam, mit is mondanék. És ha ez idő alatt még mindig késztetést érzek a szólásra, ám tegyem, aztán számoljak a következményekkel.

Hát persze, nem véletlenül mondta ezt. Kinek van ideje háromszor végiggondolni a mondandóját? És hol? Talán a halottas ágyán. Apám pedig pontosan tudta, hogy ő már igen messze jár majd az öröklét mezején, amikor én összefekszem a Kaszással. Hiszen ez az élet rendje, nem?

Második fejezet

Amanda mosolyogva állt a létra legfelső fokán, kezében egy jókora kalapáccsal, fogai között íves szeget szorítva. Ez már tényleg az utolsó simítás volt a nagy nap előtt.

Csendes volt a környék, ami fel sem tűnt neki mindaddig, amíg az első ütést rá nem mérte a cégért tartó kampóra. Bumerángként szállt végig a fémes koppanás az utcán, de mire visszaért hozzá a hang a szomszédság házainak faláról visszaverődve, már nem foglalkozott vele. Megszokták már a lakópark sokgyerekes anyukái, hogy az utca végében álló régi villa lakója enyhén szólva furcsa. De mindenképpen kilóg a sorból.

Míg a többiek reggelente a gyerekeiket próbálták a megfelelő irányba elindítani anélkül, hogy összekevernék, kinek kell tízórait csomagolni, ki megy szolfézsra, és kinek szükséges betenni tiszta tornaruhát, addig Amanda gondosan kosárba helyezte frissen sült kiflijeit, repedezett héjú kenyereit, és felült régimódi kerékpárjára, hogy házhoz szállítsa a rendeléseket.

De ennek most vége. A héten alig sütött, csak a törzsvevőket látta el friss pékáruval.

Régóta készült már erre a napra. Ám időre volt szüksége. Annyi minden változott, annyi mindenen ment keresztül az elmúlt évben, hogy így látta jobbnak. Lassan, megfontoltan, lépésről lépésre.

Végre a helyére került a szög, gondosan ráakasztotta a láncon függő cégtáblát, ami enyhén himbálózva hirdette péksége nevét. Majd az ajtóra, oda, ahová a Nyitva/Zárva táblát függeszti majd, most egy másikat helyezett el: NYITÁS: 2005. június 5.

– Hát eljött ez a nap is! Helyére került a cégér! – mondta ki félhangosan, és elégedetten szemlélte a látványt. Nem várt érzelmek tolultak fel benne, de megakasztotta őket a szemközti szomszéd hangja.

– Jó reggelt, Amanda! – kiáltott már az utca túloldaláról. – Hát ez csodálatos! – csapta össze a kezét, amikor közelebb ért. Amanda elmosolyodott a fiatalasszony lelkesedését látva. Bár tisztában volt vele, hogy a szomszédja öröme őszinte, mégis kissé hiteltelennek érezte. – Már csak néhány nap van hátra nyitásig! Nem kell többé biciklivel házhoz szállítanod!

Erika négygyermekes anyuka, feleség és háziasszony. Mindennek örül, mindennel elégedett, és minden boldoggá teszi. Akkor is, ha nem. Mert egyszerűen így akar érezni.

– Sikerült, Amanda! Teljesült az álmod – tette még hozzá, és váratlanul megölelte a nála jó egy fejjel magasabb Amandát.

A sudár Amandáról első ránézésre biztosan nem egy pék jutott az ember eszébe. Hosszú, hullámos, gesztenyebarna haját, amibe a napsugarak vörös csíkokat csempésztek, mindig kontyban hordta, és ha dolgozott, kendővel szorította hátra. De most dús zuhatagként omlott a vállára, és Erika, ahogy magához ölelte, szinte elveszett alatta.

Amanda a konyhája ablakából nézte végig évekkel ezelőtt, ahogy az orgona virágzásával egy időben az óváros közvetlen szomszédságában megépült lakópark néhány hét leforgása alatt benépesül. Így ismerkedett meg Erikával és a férjével, valamint az akkor még csecsemő elsőszülött fiukkal. És miután Amanda ekkor még a nagymamájával lakott a régi villában, örült a fiatalok megjelenésének.

Az elkövetkezendő három hónapban lassan minden háznak lett lakója. Többnyire fiatalok, tervezett, vagy már meglévő gyerekkel, ambiciózus tervekkel, új fűnyíróval és a kertes házzal kapcsolatos összes aggállyal. És Amanda vált a biztos ponttá. Aki itt nőtt fel, még ha annak idején napraforgóföldet látott is a mostani lakópark helyett.

Ha reggelente kinézett a konyhája ablakán, látta a napot felkelni a szántás fölött. És Mamuskát köntösére lógó vékonyka, hosszú ősz varkocsával (amit napközben mindig gondosan feltekerve hordott a tarkóján). Kezét mindig a hasán kulcsolta össze. Nem imára, és nem is azért, mert megtámaszkodott a hasán. Így szeretett állni. Szemlélődve.

Szikár, egyenes tartású asszony volt. Hajnalonta ott állt a konyhaablak előtt a verandán, és nézte, ahogy feljön a nap. Ahogy ő mondta, köszöntötték egymást, de Amanda szerint egyszerűen csak szépnek tartotta a napfelkeltét.

Ugyanis a kisváros ezen része egy domb tetejére épült, a ház konyhaablaka és a veranda a végtelenbe nyílt. Nem volt előtte semmi, ami eltakarta volna a horizontot. Völgyek sora vitte messzire a tekintetet, oda, ahol a hegyek és a falvak összemosódnak az ég kékjével. „Itt messze vannak a hegyek. Nálunk mindig ott voltak karnyújtásnyira, és ha nem, hát közelebb jöttek.”

Mamuska ezt többször is elmondta, de Amanda sosem értette. Ezt sem. Egyszer-egyszer rákérdezett, de egy idő után feladta. Olyan érzése volt, mintha a nagymamája ilyenkor jelen sem lenne. Amikor azt mondta, „nálunk”, akkor messze járt. És a kérdésre inkább csak legyintett, amolyan válaszként: úgysem érted!

És ez a végtelenbe vesző látvány lassan eltűnt, ahogy sorra felépültek a teljesen egyforma külsejű, színesre vakolt, modern, földszintes házak. Előkerttel, a járda mellett orgonával, a kertekben apró facsemetékkel, kiváló minőségű gyeppel.

Azóta a fák megnőttek, az összefüggő zöld gyepet virágágyások tarkították, és itt-ott a „vidéki élet” velejárójaként paradicsompalánták, fűszernövények és gyümölcsfák kaptak helyet. Persze csak módjával.

Egy dolog nem változott. Amanda maradt a biztos pont.

Amikor Erikáék beköltöztek, a kisfiuk belázasodott, aggódó apukája pedig Amandához csengetett be, hogy megkérdezze, merre van a legközelebbi gyógyszertár.

Aztán ahogy sorra jött a többi lakó, mindenki Amandához és az idős asszonyhoz fordult, ha keresett valamit, ha szüksége volt valamire, vagy csak egy szóra vágyott. Mamuska, Amanda nagymamája, másoknak Ilon mama, amolyan pótmamává vált a fiatal anyák-feleségek között, Amanda pedig barátnővé, aki meghallgat, hümmög, és látszólag minden problémát megold. Pedig csak nagyokat hallgatott.

Ezt a jó szokását Mamuskától tanulta. Ő mindig azt mondta, hogy az emberek többsége nem azért beszél, mert feleletet vár, pláne nem megoldást. Inkább csak el akarja mesélni a történetét. De a válasz már nem érdekli. Amanda tartotta magát ehhez. Hallgatott, szörnyülködött, vagy éppen csodálkozott, ha kellett, de véleményt csak akkor mondott, ha kérték rá. És mire az orgona újra virágba borult, Amanda konyhájában rendszeressé váltak az ilyen beszélgetések.

Egy távolabbi szomszéd, Kriszta, az elvált, kétgyerekes tanárnő majd két év után csodálkozott rá, hogy Amanda amúgy közgazdász. Egy multinál dolgozik, számokkal kel és fekszik, és nem pszichológus, de még csak nem is spirituális segítő. És ekkor még kenyeret sem sütött.

Közgazdász volt. Asset manager, pénzügyi felügyelő. Ráadásul az egyik legjobb. Fejvadász cégek lesték, lecsaphatnak-e rá. De lojalitása a cégéhez nem engedte, hogy a csábító ajánlatok letérítsék addigi pályájáról. Arról nem is beszélve, hogy noha még fiatal volt ekkor, a néhány év feszített tempó elfárasztotta. Egyre többször érezte, hogy meg kellene állnia. Bírná az iramot, de tartott a korai kiégéstől. A szülei ekkor már rég elköltöztek a többgenerációs villából, amit egykor még a dédszülők vásároltak, esténként a nagyanyja várta vacsorával, és Amanda nem sietett haza. De amikor megjelent a szomszédság, szinte örült. Jelnek vette, hogy ki-kiszálljon a taposómalomból, hallgatósággá váljék, és úgy igyon meg egy-egy pohár bort, hogy közben nem villognak Excel-táblák a szeme előtt, és úgy egye meg a vacsoráját, hogy közben az ízekre, és nem a határidőkre figyel. De még sok időnek kellett eltelnie, hogy megtegye az első lépést.

Ebben az időben eszmélt rá arra is, hogy alig tud valamit Mamuskáról. Mert az idős asszony is csak hallgatott. Őt hallgatta. De sosem mesélt. Szinte sosem. Talán Amanda gyerekkorában egyszer-egyszer, de a történetek nem kötötték le a lányt. Később pedig már nem maradt rá idő. A lányok mondták is neki, meséltesd, amíg nem késő, hisz biztosan lenne mit. De Amandának sosem volt ideje.

Pedig valóban lett volna mit elmondania Mamuskának. El is hangzott, ó, de hányszor morogta maga elé az asszony, hogy „egyszer biz kitálalok, azt’ leshettek!” Amanda többször megkérdezte az édesanyját, mire céloz Mamuska, de ő sem tudta. Mert az idős asszony sosem beszélt róla.

Amanda még kislány volt, amikor egyszer, mint minden évben, együtt ünnepelt a család karácsonykor. Mamuska ült az asztalfőn. Jobbján a nővére, Klári néni, a fia, Tomi és a menye, valamint fiaik, az unokák és dédunokák foglaltak helyet. Balján Amanda ült a szüleivel. Mamuska bátyját, Lászlót, azaz Lacikát, ahogy emlegették, Amanda sosem látta, csupán néhány unokájával találkozott nyaranta, amikor hazalátogattak Amerikából. A családnak ez az ága ugyanis ott élt azóta, hogy László kivándorolt a két világháború között.

Mamuska másik testvére, Fülöp a háborúban halt meg. De ezek a fájdalmas emlékek dobozokba zárva pihentek.

Amanda a kezdő kamaszok hangulatában ült a karácsonyi asztalnál. Mamuska pedig egy kupicával több pálinkát ivott, mint szokott. Már túl voltak a töltött káposztán, a karácsonyi ebéd hagyományos főfogásán. Fahordóban érlelt savanyú káposztával készült, sok sóval és tormával. A rengeteg, illatozó kaprot, amit a hordó aljába tettek, Amanda szedte le a kertben még az ősszel, a csombort Mamuska dörzsölte bele az ételbe.

– Mi miért nem halat eszünk karácsonykor? Vagy rántott húst krumplipürével, mint mások? – kérdezte a kislány, miközben a tányérjában maradt káposztát kotorta egyik oldalról a másikra. – És tudhatnád, Mamuska, hogy továbbra is utálom a kaprot, mégis minden évben beleteszed a káposztába! – duzzogott tovább. – És mi miért hívjuk csombornak a borsikafüvet, hogy senki ne értse, és miért kell mindenre rálocsolni a tárkonyos ecetet?! Mi miért nem ehetünk normális kajákat, ahogy a többi család?

Csend telepedett az étkezőasztal köré. Csak a nagy falióra ketyegett ritmikusan. Klári néni a húgára sandított. Ő már túl idős és gyenge volt ahhoz, hogy családfőként szóljon. Évekkel ezelőtt átadta már ezt a szerepet a húgának. Talán az anyjuk halálakor.

– És miért nem vagy képes megjegyezni, hogy ez itt ásványvíz – emelte meg a kislány a poharát –, és nem borvíz. – Tiszta hülyének néztek a lányok a szülinapomon… – tette még hozzá visszafogottabban, mert már ő is érezte, hogy túllőtt a célon.

Mamuska nem szólt semmit, csak lassan felállt és a kredenchez lépett. Egy fekete, fedeles fazekat vett elő. Amanda persze égnek emelte a szemét, úgy mormolta, miközben hanyagul lecsúszott a székén, fejét a háttámlán támasztva.

– Tadamm! Jöjjön a korondi puliszkás fazék!

– Elég! – szólt rá az apja, megelégelve lánya viselkedését. – És ülj rendesen.

Mamuska leült, az edényt még mindig a kezében tartva. Végigsimított a felületén. Hallani lehetett, ahogy száraz bőre súrolja a matt kerámiát.

– Földet hoztam benne – mondta anélkül, hogy felnézett volna. – Szülőföldet.

Bár a kislány szíve szerint most is tett volna egy epés megjegyzést, de ezúttal megtartotta magának.

– Amikor apám megvette ezt a félig lebombázott házat, szórtam a földből a kertbe. A csombor, a kapor és a tárkony mögé. Az utolsó ágyásba. – Az asszony felnézett, el az asztaltársaság feje fölött. – Később szórtam belőle apám sírjára. Aztán anyáméra is.

– Hát nekem nem hagytál? – szólalt meg Klári néni. Talán nem is kérdés volt ez, mint inkább panaszos kijelentés.

– Nem. Hisz itt van kint – mutatott Mamuska a kert felé. – Megvetette már magát az itteni földben. Majd markolunk innen.

Amanda körbepislogott. Senki nem szólt. Ezt is úgy utálta. A félmondatokat. Mint most ez a föld-dolog. Miért válasz ez az ő kérdésére? Hogy jött ez most ide? Vagy csak ő nem érti? Klári néni is mindig csak sóhajtozott. Alapvetően vidám, kedves asszony, de azonkívül, hogy a múltról mindig csak annyit mondott, nehéz idők voltak, majd hozzátette, de aztán a sors kegyes volt hozzám, sosem mesélt. Minek feltépni a sebeket?

– Azt kérdezted – szólalt meg ismét Mamuska –, miért? Ízek, hangulatok, szokások… Észre sem veszed. Az életed része, mert elhoztuk. Mindegy, hogy borvíznek vagy ásványvíznek nevezed. A lényeg benned van. A véredben, a szívedben. Mindegy, hogy székelynek születtél, tótnak, svábnak, vagy… – furcsa fintor jelent meg az asszony szája szegletében, majd a nővére egyik dédunokájára nézett, de továbbra is Amandához beszélt. – Ha nem jövünk el, akkor Gyurika nagypapája román lett volna.

– Hogyhogy? – nézett Amanda értetlenül.

– 1928-ban született. Székelyföld akkor is Romániához tartozott.

– És…

De Mamuska csak legyintett.

– Most nem ez a lényeg! – gondosan letette az edényt, majd a mellkasára fektette a tenyerét. – Mindegy, hogy hol vagy, mi vagy. Belül dől el, hogy ki vagy. Attól, amit magaddal hozol.

Ivott egy korty vizet, majd nézte a poharat.

– Kinevetnek, mert máshogy hívod? – folytatta, majd megrántotta a vállát. Tőle nem várt gyorsasággal hajolt közelebb Amandához, majd sokkal halkabban, mint ahogy addig beszélt, hozzátette: – Neked van tartásod! A születéseddel kaptad!

Amanda kérdőn félrebillentette a fejét, de már nem szólt. Jól ismerte a nagymamáját. Ő a maga részéről befejezte a beszélgetést. Még a vonásai is megváltoztak. Arca ellágyult, a komoly tekintet eltűnt, és a múlt keserűségét enyhítette a bejgli édes íze.

Mert Ilon mama sosem kesergett. Annyit, mint a nővére, ő is megjegyzett időről időre, talán megszokásból is. Nehéz idők voltak. Persze mindenki tudta, hogy miről beszél. Ha máshonnan nem, hát a történelemórákról. És bár Amanda sok mindent nem értett még ekkor, azt ő is látta, hogy a nagymamája nem sajnálkozik a múlt felett. Elfogadta a megváltoztathatatlant, mondta egy alkalommal Amanda édesapja, aki nagy tisztelettel viseltetett anyósa iránt.

Persze minden részletet ő sem ismert. Ahogy Amanda édesanyja sem. Az anyám a sírba viszi a történetét. Meglátjátok. A titkaival együtt.

Merthogy voltak titkok, az biztos. Borzalmak, amelyekről egyik „lány” sem beszélt. Mintha Ilon mama és Klári néni megfogadták volna, valamikor nagyon régen, hogy amit maguk mögött hagytak, az legyen végérvényesen a múlté.

– Amanda, ez fantasztikus! – térítette vissza egy hang a lányt a jelenbe.

A rikító futóruhát viselő Eszter intett oda neki. Eszter volt az utca legnagyobb rejtélye. A látszólag felszínes, divatlapokon művelődő, plázákban szocializálódó, a félévesnél régebbi kütyüket már elavultnak tartó lány olykor meglepő bölcsességről tett tanúbizonyságot, mindenki döbbenetére. És talán ő volt Amanda legnagyobb támasza, amikor Mamuska egy évvel ezelőtt ágynak dőlt, majd mesélni kezdett, és csak mesélt és mesélt. Heteken át.

És Amandának onnantól nem volt maradása. Felmondott a munkahelyén. Ezt a lépést még viszonylag könnyen megtette. Érett már benne egy ideje az elhatározás, és miután a szülei nem tudták megoldani, hogy visszaköltözzenek a családi villába Mamuskát ápolni, így egyeztek meg. Amandának pedig nem volt oka aggodalomra. Futótűzként terjedt el a hír, hogy Sarlósdi Amanda egy időre visszavonul, és hamarosan tele volt a postaládája jobbnál jobb állásajánlatokkal és azzal a megnyugtató megjegyzéssel, hogy pihenje ki magát nyugodtan, néhány hónap, vagy akár egy év sem jelent problémát.

Ekkor Klári néni már rég nem élt. Ő sem lehetett Ilon mama mellett. Ő nem sokkal az után a bizonyos karácsonyi ebéd után távozott el, amikor Amanda, kamaszkora legelején kiborult a csombor és a borvíz miatt. És Mamuska tett földet az ő sírjára is. Mert volt még belőle. Klári!, ingatta a fejét a temetése napján, miközben a kert végében felmarkolt a fekete földből. Aztán Amandához fordult. Azt hitte, majd éveken át a konyhában tartom, egy ibrikben, hogy kiszáradjon, vagy berohadjon? A földet egy fehér vászonzsákba tette, és bekötözte a zsák száját. A föld az élet maga, folytatta, miközben elindult vissza a házhoz. Nem edényben van a helye, hanem a szabad ég alatt. A mák, amit az évek során ettél, kislányom, olyan mintha „nálunk” termett volna.

Amanda tudta, hogy érti ezt Mamuska. Mindig így említette a szülőföldjét. De vajon miért éppen mákot termelt benne a csombor, a kapor és a tárkony ágyása mögött? Hm! Sebaj. Amanda már megszokta, hogy a nagymamája úgy tesz dolgokat, ahogy helyesnek tartja. Nem egyeztet, inkább tájékoztat. És ha valamit jónak lát, megingathatatlanul megy a saját feje után. Miért éppen mákot vetett a földbe? Azt csak ő tudja, de akkor az úgy is van rendjén.

– Gratulálok! – ért oda Eszter a futástól enyhén megizzadva. – Kár, hogy Ilon mama ezt nem láthatja már! – lihegte a felszínesebb énjével, de Amanda jobban ismerte annál, hogy érzéketlennek tartsa.

Amanda mosolyogva felnézett a cégérre. Már nem is törődött a két szomszédjával. Nézte a himbálózó táblát, ahogy meg-meglódítja a szél. Hallotta Mamuska hangját a fülében, éppen, mint akkor, amikor elindult. Felmondott a munkahelyén, hogy mellette lehessen, de aztán mennie kellett. Egyszerűen végig kellett mennie az úton. És a nagymamája hangja végig ott csengett a fülében. Ő fogta a kezét, irányította a tekintetét.

Nélküle képtelen lett volna rá.