Rachel Kushner: Creation Lake

Copyright © Rachel Kushner, 2024

Hungarian translation © Ács Eleonóra, 2025

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Rachel Kushner: Creation Lake

Scribner, An Imprint of Simon & Schuster, LLC, New York, 2024

Fordította: Ács Eleonóra

ISBN: 978 963 598 454 1 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borítót tervezte: Jennifer Dionisio

Borítófotó: Harri Peccinotti (Nova Magazine, 1972. október)

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Kele Fodor Ákos

Korrektor: Kalocsai Judit, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: thriller

Jasonnek

Csendesség, a tréfa nevében! (A férfiak elrejtőznek.)

Heverj itt la: (Egy levelet lehajít)

mert im itt jön a pisztráng, melyet csiklandással horogra kell keríteni.

– Maria a Vízkereszt vagy amit akartokból

(Lévay József fordítása)

I.
A MAGÁNY ÖRÖMEI

A NEANDER-VÖLGYIEK HAJLAMOSAK VOLTAK a depresszióra, írta.

Azt mondta, hajlottak a függőségekre is, kiváltképp a dohányzásra.

Bár szerinte valószínű, hogy ezek a nemes és titokzatos Thalok (ahogy olykor a Homo neanderthalensist, a Neander-völgyieket nevezte) a dohánynövényből durvább módszerrel, például a levelek megrágásával nyerték ki a nikotint, még a világtörténelem ama kritikus fordulópontja előtt, amikor az első ember az első tűzhöz érintette az első dohánylevelet.

Miközben Bruno e-mailjének ezt a részét olvastam, az „ember”-től a „tűz”-ön és az „érintés”-en át a „levél”-ig, egy ötvenes évekbeli, fehér pólós, fekete bőrdzsekis mexikóit láttam magam előtt, amint a gyufa lángját hozzáérinti a Camel cigarettája végéhez, és beleszív. Nekitámaszkodik a falnak – mert a babzabálók ezt csinálják, támaszkodnak, és lopják a napot –, és kifújja a füstöt.

Ezekben az e-mailekben, amelyeket titokban olvastam el, Bruno Lacombe azt írta Pascalnak, hogy a Neander-völgyieknek hatalmas agyuk volt. Vagy legalábbis óriási koponyával rendelkeztek, amiből bátran következtethetünk arra, így Bruno, hogy azt valószínűleg kitöltötte az agyvelő.

A Thalok agykoponyájának lenyűgöző méretéről beszélve modern metaforákat használt, azt a motorkerékpár motorjához hasonlítva, amelyet, mint megjegyezte, szintén a hengerűrtartalommal jellemeznek. A felegyenesedett emberfélék közül, amelyek az elmúlt egymillió évben bebarangolták a Földet, mondta Bruno, a Neander-völgyi agykoponyája mindenkit lekörözött a maga 1800 köbcentiméterével.

Elképzeltem az utak királyát, ahogy mindenkit leköröz.

Láttam a bőrmellényét, pocakját, kinyújtott lábát, motoroscsizmáját, amely a kényelmes és krómozott, messze elöl lévő lábtartókon nyugszik. A chopperének magas kormánya van, amelyet alig ér el, de úgy tesz, mintha nem fáradna el a karja, és a csimpaszkodás nem okozna neki szörnyű, nyilalló fájdalmat ágyéktájon.

Bruno szerint a koponyájukból tudjuk, hogy a Neander-völgyieknek hatalmas arcuk volt.

Elképzeltem Joan Crawfordot akkora arccal: drámai lenne, brutális, lenyűgöző.

És innentől fogva a fejemben lévő természettudományi múzeum – amelyet Bruno e-mailjeit olvasva hoztam létre – diorámáit benépesítő ágyékkötős, sárga fogú, csimbókos hajú alakok, azok az ősi emberek, akiket Bruno leírt, mind Joan Crawford arcát viselték – a férfiak is.

Az ő világos bőrét és lángvörös haját. Ahogy a géntérképezésben tudományos előrelépés történt, írta Bruno, a vörös hajra való hajlamot a Thalok genetikai jellemzőjeként azonosították. És Bruno szerint az ilyen munkákon, az efféle bizonyítékokon túl a természetes intuíciónkkal is feltételezhetjük, hogy a tipikus vörös hajú emberekhez hasonlóan a Neander-völgyiek is heves temperamentummal rendelkeztek, érzelmeik a magaslatok és mélységek között ingadoztak.

Bruno írt Pascalnak még néhány dolgot, amit ma már tudunk a Neander-völgyiekről. Jók voltak a matematikában. Nem szerették a tömeget. Erős gyomorral rendelkeztek, és nem voltak különösebben hajlamosak a fekélyre, ám a tűzön sütött húsokból álló étrendjük éppúgy kárt okozott a bélrendszerükben, mint bárki máséban. Különös veszélyt jelentett rájuk a fogszuvasodás és a fogínybetegségek. Emellett túlméretezett állkapcsuk volt, nagyszerűen alkalmas a rostok és porcok megrágására, ám a puhább ételeknél nem bizonyult hatékonynak – egy abszurd állkapocs. Bruno a Neander-völgyi emberek állkapcsát a túlfejlettsége, a szögletes formája miatt szánalomra méltónak jellemezte. Kárba veszett ráfordításról írt, mintha a test egy tőkebefektetés, egy fix beruházás lenne, a testrészek olyanok, mint a gyár padlójához csavarozott gépek, berendezések, amelyeket megvásároltak, és nem lehet újra pénzzé tenni. A Neander-völgyi állkapocs soha meg nem térülő költség volt.

Mégis, Bruno szerint a Thalok nehéz csontozata és robusztus, hőtartó testfelépítése csodálatra méltó. Különösen a modern ember, a Homo sapiens sapiens ropihoz hasonló végtagjaihoz képest. (Bruno nem a „ropi” szót használta, de mivel ő franciául írta ezeket az e-maileket, én, lefordítva őket, az angol – egy erősen felsőbbrendű nyelv, az anyanyelvem – teljes készletéből merítettem.)

A Thalok remekül átvészelték a hideget, mondta, ha nem is az évezredeket, legalábbis a róluk szóló fáma szerint – egy olyan történet szerint, amelyet muszáj összetettebben néznünk, mondta, ha meg akarjuk ismerni az igazságot az ősi múltról, ha meg akarjuk pillantani az igazságot erről a mai világról, és arról, hogyan éljünk benne, hogyan vegyük birtokunkba a jelent, és merre menjünk holnap.

―――

A saját holnapom tökéletesen meg volt tervezve. Pascal Balmyval, a Moulin vezetőjével készültem találkozni, akinek Bruno Lacombe ezeket az e-maileket írta. És nem volt szükségem a Neander-völgyiek segítségére ahhoz, hogy eldöntsem, merre menjek: Pascal Balmy azt mondta, hogy délután egykor legyek a Vantôme nevű falucska főterén lévő Café de la Route-ban, én pedig ott leszek.

MIVEL A TÁJÉKOZTATÓKBAN, AMELYEKET KAPTAM, Bruno Lacombe Pascal Balmy és a Moulin tanítójaként és mentoraként szerepelt, az ő e-mailjeiben kerestem utalásokat arra, hogy Pascal és csoportja mit csinált, és mit tervez.

Hat hónappal ezelőtt földmunkagépeket tettek tönkre egy hatalmas ipari víztározó építésének helyszínén, egy Tayssac nevű falu közelében, nem messze a Moulintől. Öt hatalmas, egyenként több százezer euróba kerülő kotrógépet gyújtottak fel az éjszaka leple alatt. A dologgal Pascalt és csapatát gyanúsították, ám ez idáig bizonyíték nélkül.

Bruno Pascalnak küldött e-mailjei sok mindenre kiterjedtek, azonban semmi terhelőt nem találtam bennük Bruno azon állításán túl, hogy a víznek a talajban a helye, nem pedig ipari tározókban. Bruno azon lamentált, hogy az állam szerint jó ötlet lecsapolni a talajvizet a föld alatti barlangokból, tavakból és folyókból, majd hatalmas, műanyaggal kibélelt „óriástározókban” felfogni, ahol magába szívja a kioldódó mérgeket, amelyeket aztán a nap elpárologtat. Szerinte ez egy tragikus elgondolás, olyan pusztító hatású, amelyet talán csak az érthet meg, aki hosszabb időt töltött a föld alatt. Bruno szerint a vizet a természet már eleve felfogta a föld belsejében lévő saját, zseniális szűrő- és tárolórendszereiben.

Tudtam, hogy Bruno Lacombe civilizációellenes, aktivista szlenggel „anticivver”. És hogy a délnyugat-franciaországi Guyenne megye – és annak ez a távoli szeglete, ahová épp megérkeztem – a korai emberek nyomait őrző barlangjairól ismert. Noha feltételeztem, hogy Bruno irányítja Pascal állami ipari projektek megállítását célzó stratégiáját, azt nem gondoltam volna, hogy Pascal mentora fanatikusan hisz egy bukott fajban.

Bruno szerint abban mindannyian egyetérthetünk, hogy a Homo sapiens volt az, aki az emberiséget a mezőgazdaság, a pénz és az ipar irányába vezette. Az a rejtély azonban, hogy mi történt a Neander-völgyivel és az ő szerényebb életével, máig megoldatlan. Az emberek és a Neander-völgyiek jó tízezer évig átfedésben élhettek egymással, írta Bruno, de azt még senki sem derítette ki, hogy a két faj kölcsönhatásba lépett-e, és hogyan. Hogy esetleg tudtak-e egymásról, de kerülték a találkozást. Vagy ebben az egybeeső korszakban olyan kevesen éltek Európában, hogy az erdők, hegyek, folyók és havasok zord és járhatatlan tájain nem is tudtak a másik jelenlétéről. Másrészt viszont, mondta Bruno, a genetikusok megállapították, hogy keveredtek, és közös utódaik születtek – ami biztos jele annak, hogy tisztában voltak a másik „jelenlétével”. Vajon ezek az egyesülések szerelmen alapultak? Vagy nemi erőszak történt, a háborúk örök velejárója? Bruno szerint ezt soha nem fogjuk megtudni.

Először felmerült bennem, hogy ez a Neander-völgyiekről szóló levelezés nem átverés-e, nem Bruno gyártotta-e az e-maileket annak az illetőnek – legyen az bárki is –, aki hozzáférhetett a fiókjához, hogy elterelje a figyelmet a Pascallal és a mouliniekkel folytatott tényleges levélváltásáról. Sok mindenről írt, ám a szabotázsról egy szót sem, és állandóan visszakanyarodott a Neander-völgyiekhez – egy olyan fajhoz, amely, lássuk be, csődöt mondott, különben még mindig itt lennének, márpedig nincsenek. Évezredekkel ezelőtt eltűntek, és úgy látszik, senki sem tudja, miért, és egyetlen Neander-völgyi sem jelentkezett, hogy magyarázatot adjon rá.

Bruno visszautasította azokat a feltételezéseket, amelyek szerint a Homo sapiens egyszerűen okosabb és alkalmazkodóbb, erősebb és kitartóbb volt a Neander-völgyieknél. Mivel ezt a két fajt ellenfeleknek állította be, a diorámámból kiemelve kezdtem az UFC-ben, a kevert harcművészetek bajnokságán látni őket, ahol a Homo sapiens egy olyan harcos, aki vagy fokozatosan, vagy hirtelen, egyetlen nyerő szériával robban be a ring világába.

Csábító gondolat a Neander-völgyit gyenge versenyzőként elképzelni, akit legyőzött a Homo sapiens, mondta Bruno (mintha csak hozzáfért volna a mentális képéhez a fejemben a két faj Fight Nighton való összecsapásáról), ez azonban olcsó megoldás erre a rejtélyre, jelentette ki.

Ha volt is háború közöttük, az fegyverek nélkül vívott harc lehetett, lassú és könyörtelen versengés az erőforrásokért. A Neander-völgyiek ügyes vadászok voltak, de ahogy Európa felmelegedett, a kiválóság mércéje megváltozott. A jég eltűnt, és más testalkatra volt szükség, könnyebbre és kitartóbbra, valamint új nyomkövetési módszerekre, amelyek nagy csoportok összehangolt munkáját igényelték, továbbá más fegyvereket és eszközöket. Míg a Neander-völgyi bátran kockáztatta az életét egy rövid hatótávolságú lándzsával, addig a Homo sapiens a nagy hatótávolságú dárdahajítást választotta. Távolról ölni kevésbé volt hősies dolog. Anélkül gyilkolt, hogy mélyen elkötelezte volna magát a halálos veszély mellett, vállalta volna a sebesülés kockázatát, amit a Thalok fegyvere megkövetelt. És mégis, mondta Bruno, a levegőben suhanó dárda koncepciója, a vad célbavételének sokkal ridegebb és érzelemmentesebb megközelítése nyilván nyerő módszer volt. További előnyt jelenthetett a Homo sapiens könnyebb testalkata, amely kevesebb táplálékot igényelt. Emellett ezek az emberek – vagy inkább asszonyok – szaporábbak voltak. Nem sokkal. Gyanítható, hogy a nőnemű Homo sapiens épp csak valamivel több utódot szült, mint a nőnemű Thal. De hosszú idő alatt, az évezredek során, ezek a számok hatalmas népességbeli különbségeket eredményeztek.

Mégis sok ember hordoz Neander-völgyi nyomokat magában, írta Bruno. Kettő-négy százalékban – az ősi életnek ez az aránya megdöbbentő, tekintve, hogy negyvenezer éve nem élnek a génállományhoz aktívan hozzájáruló, tiszta Neander-völgyiekből álló közösségek. Olyan, mintha a kromoszómáink ragaszkodnának ehhez az ősi részhez, mondta, mintha valami értékes relikvia, becses örökség lenne, egy olyan ember maradványa mélyen bennünk, aki ismerte a világunkat a bukás előtt, azelőtt, hogy az emberiség belezuhant az osztályok és a dominancia kegyetlen társadalmába.

Egyesek azt mondanák: „Kettő-négy százalék Neander-völgyi, az nem sok, csupán egy kerekítési hiba. Marad egy tetemes, kilencvennyolc százaléknyi sapiens.”

Csakugyan, írta Bruno. Vessünk egy pillantást erre a nagyobbik részre! Ne tagadjuk, hogy a Homo sapiens megszállt bennünket, és hogy mi magunk, tetszik, vagy sem, sapiensek vagyunk, egy olyan figura, aki – ebben mindannyian egyetérthetünk – válságba került. Egy ember, aki halálfélelmet érez a vezetőülésben.

A H. sapiensnek segítségre van szüksége. De nem kér belőle.

Hosszú huszadik század áll mögöttünk, annak minden vereségével, kudarcával és ellenforradalmával. Most, miután több mint egy évtizede élünk a huszonegyedikben, Bruno szerint itt az ideje a tudatreformnak. Nem az izmusokon keresztül. Nem dogmákkal. Hanem a legmisztikusabb titkok megidézésével, amelyeket magunk elől elhallgattunk: azokkal, amelyek a múltunkkal kapcsolatosak.

A pszichiáter az elfojtás nyomait keresi a páciensben, azt, amit az elrejt mások elől, és ami még fontosabb, elrejt önmaga elől. A legmélyebb elfojtás azok története, akik előttünk jártak, jóval az írott történelem előtt. Ki kell bontanunk, mit jelenthetnek számunkra és a jövőnkre vonatkozóan ezek a korábbi életek.

Nem, én nem vagyok primitivista, írta Bruno, mintegy gyors védekezésként egy vádra.

Én előre tekintek, mondta, és az ősi történelemről szóló bármilyen vita csakis az eljövendőkre vonatkozhat.

Nézzetek fel, írta ebben a Pascal Balmynak és a csoportnak küldött e-mailben.

A világnak nyitott a teteje.

Számoljuk meg a csillagokat, éljünk tündöklő tekintetük fényében!

Ugyanis ezeknek a csillagoknak a mélységes múltja, vagyis a mi jövőnk ragyogó, akár a Sarkcsillag.

ENNEK A HELYNEK A TETEJE, istennek hála, nem nyitott.

Azonban az emeleti szobák közül kettő beázott. Az egész tetőszerkezetet, amely lapos, kézzel faragott palacserepekből állt, ki kellett volna cserélni, így Lucien Dubois és nagynénje, Agathe között vita támadt arról, hogy pénzt öljenek-e a házba, és újítsák fel, vagy pedig csökkentsék a veszteséget, és adják el.

A ház háromszáz éves volt. Lucien az apjától örökölte, az pedig az ő apjától. Megkérdeztem tőle, hogy az apja apjának a családja mikor szerezte a házat, ő pedig nem igazán tudta, mit válaszoljon, mintha maga a kérdés is elárulta volna a zavarodottságomat.

– A családunk itt él… öhm… a kezdetek óta.

Lucien nagynénje, Agathe a másik ágról, az anyja családjából származott, nem Dubois volt. A közelben lakott, és ő vigyázott a Dubois-házra. Amikor Lucien előkészítette az érkezésemet, Agathe-tal a tetőről és a ház jövőjéről vitatkoztak a telefonban.

Nem érdekelt, hogy dönt Lucien. Ideiglenesen laktam a házban, amely, dacára a beázó tetőnek, tökéletes főhadiszállásul szolgált a céljaimhoz itt, a Guyenne-völgyben. A hely kényelmes távolságra volt a Moulinhez, ahhoz a csoporthoz, amelyet szemmel kellett tartanom. Védett volt, hosszú bekötőúttal. Bármelyik autó, amely a messze alant futó kis útról rákanyarodott a zúzott kővel felszórt mellékútra, elárulta érkezését, mivel nyitva tartottam az emeleti ablakokat, hogy mindent halljak. És a ház dombtetőn állt. A szobából, amelyet azért választottam, mert az épületnek ezen a felén nem ázott be a tető, az egész völgyet beláthattam. (Segített, hogy volt egy nagy teljesítményű, az amerikai seregben használatos éjjellátó távcsövem.)

A HÁZHOZ VEZETŐ ÚT sűrű erdőn át haladt, elriasztva az idegeneket attól, hogy jobban szemügyre vegyék a leágazást, amelyet ideérkeztemkor magam sem vettem észre, amikor a D43-ason, ezen a kis vidéki úton autóztam.

Sem tábla, sem kapu, sem postaláda nem jelezte, hogy megérkeztem Lucien családi birtokára, csupán egy keskeny alagút az erdő fái között. Ahogy befordultam, egy nagy rozsdabarna ragadozó madarat pillantottam meg alacsonyan vitorlázni a félhomályos lombkorona alatt. Látszott, megszokta, hogy egyedül birtokolja ezt a helyet. Kénytelen leszel hozzám szokni, gondoltam.

Az út végén, Lucien utasításait követve, balra kanyarodtam. Egy magas nyárfasort láttam, a fák hegyesen meredtek az égre, akár a madártollak. Szeretem a nyárfákat. Egyenes soruk az autózást juttatja az eszembe, a száguldást a lenyugvó nap felé, amelynek sugarai alkonyi fényben fürdetik a rezgő leveleiket. A nyárfák Priest Valley-re emlékeztetnek, egy gyönyörű, nem-helyre, amely mellett elautóztam azzal a fiúval, aki elvitte Nancy helyett a balhét. Arra az időre emlékeztetnek, amikor legyőzhetetlennek éreztem magam.

A nyárfákat magam mögött hagyva balra haladtam tovább, át egy gondozatlan, ősrégi dióültetvényen, amely a kavicsos kis út két oldalán húzódott, pont, ahogy Lucien leírta.

A diófákon túl, a Dubois család kúriája előtt parkoltam le, amelynek hatalmas sárga mészkőtömbjei ontották magukból a nappali hőséget, noha már este volt, és hűvös a levegő.

A kapun túl elterülő, jelenleg gazos kert volt az a hely, ahol Lucien gyerekkorában késeket dobált. Ahol őskori szerszámok után kutatva szitálta a földet, miközben a felnőttek eau-de-vie-t kortyolgattak, az élet vizét, egyfajta tiszta pálinkát, amelyet a birtokon termett nyári szilvából és őszi körtéből főztek. (Minden eau-de-vie-nek egyforma az íze – mint a benziné –, mindegy, milyen gyümölcsből készült, de ezt nem mondtam meg Luciennek.)

Meg kellett hallgatnom a gyerekkori emlékeit.

– A bizonyítványunk ötszínű volt: a rózsaszín kitűnő, a kék jó, a zöld közepes, a sárga elégséges, a piros elégtelen.

– Az óvónőmnek gyönyörű hosszú barna haja volt, szelíd hangja, és alacsony sarkú fehér szandált viselt. Pauline-nak hívták.

– Ha csupa rózsaszínt kaptam, akkor egy héttel tovább vakációzhattam vidéken.

Egykutya, akár kapcsolatban vagy egy férfival, akár csak úgy teszel, mintha kapcsolatban lennél. Azt akarják, hogy meghallgasd őket, amikor a szívüknek kedves fiatalságukról mesélnek. És ha velem egyidősek, márpedig Lucien az – mindketten harmincnégy évesek vagyunk –, akkor a gyermekkoruk, az ártatlanság évei a nyolcvanas évekre estek, a tinédzserkoruk, az ártatlanságtól való búcsú pedig a kilencvenesekre, és akár Európában, akár az Egyesült Államokban élnek, hasonló zenéket és nagyjából ugyanazokat a filmeket szedik elő és idézik fel, egy olyan korszakból, amelyet én személy szerint kulturális szempontból egy posványnak tartok.

Szívesebben hallok az európai férfiak legidősebb generációjának a fixációiról, azokéról, akik fiatalkorukban háborúval, gyilkossággal és halállal találkoztak, árulókkal, fasisztákkal és kurvákkal, kollaborációval és nemzeti szégyennel: a férfivá válás rítusaival, az ártatlanság valódi elvesztésével. Mindenkinek megvan a maga zsánere. És nincs bajom az utánuk következő nemzedékkel, a most a hatvanas éveikben járókkal, mert ők legalább még ismerik a kötelező katonai szolgálatot vagy a francia idegenlégió önkéntes, törvényen kívüli menedékét.

Lucien és a hozzá hasonló srácok esetében – akik örökre kisfiúk maradnak – nincs háború, nincs szenvedés, nincs vitézség. Csupán egy unalmas lány, egy banális popszám, egy romantikus vígjáték, egy augusztusi vakáció.

Az augusztus már a kertek alatt járt, de még nem jelentkeztek be nyaralók. Lucien felnőtt, azok a vakációk pedig már rég elmúltak. A fák, amelyek gyümölcséből pálinkát főztek, még mindig az udvaron álltak, göcsörtösen, metszetlenül, súlyos ágaik a mellmagasságú gazba lógtak.

Lucien itt élte át az első romantikus kalandját egy nála jóval idősebb lánnyal, egy toulouse-i egyetemistával, akinek családja a környéken lakott. Kasmírpulóvert viselt, és egy bódító Guerlain parfümöt. Lucien elmondása szerint a lány egy elhagyatott farm üres disznóóljában vette el a szüzességét. Elfojtottam a nevetésemet, csak magamban kuncogtam, miközben a kamaszkori emlékeit hallgattam, mintha nem lennének közhelyesek, mintha számítanának.

―――

Agathe egy cserép kiszáradt muskátli mögött hagyta a kulcsokat, a bejárat melletti kőfülkében. Beillesztettem a kulcsot az ajtó súlyos keresztrúdjának zárjába. A retesz félrecsúszott. Kinyitottam mindkét ajtót. Odabent nyirkos és hideg volt a levegő, akár egy barlangban.

Végigmentem a széles, egyenetlen padlódeszkákon, amelyek úgy nyikorogtak a lépteim alatt, mintha a rájuk nehezedő súlyom hosszú álomból ébresztené őket. Bekukkantottam a lepedőkkel letakart bútorokkal telizsúfolt szobákba. A folyosókon pókhálók lengtek puhán és porosan. Felmentem az emeletre, és átvizsgáltam a hálószobákat, kitártam a spalettákat és az ablakokat, hogy szemügyre vegyem a dolgokat, és kiszellőztessem a penészszagot.

A szobák felében, a beázó tető alatt a mennyezeten repedezett és foltos volt a vakolat. A falakról tapétacsíkok lógtak, akár régi filmplakátok a rajzszögről. Az egyik szoba padlóján felfordult patkánycsapda feküdt, és egy farok kandikált ki belőle. Felemeltem a csapdát a hozzáerősített patkánnyal, amely olyan volt, mintha hátizsákot viselne, és kihajítottam az ablakon.

Minden szoba egyre kevésbé volt hívogató, mint az előző. Tele voltak zsúfolva tárolódobozokkal és régi magazinokkal; a Paris Match címlapján szereplő fiatal arcokat tönkretette a víz. A legnagyobb hálóban nem volt sem beázás, sem rendetlenség, viszont elcsúfították a bútorokra és a falakra ragasztott, rajzfilmfigurákat ábrázoló matricák – a feliratuk szerint „Les Babies”.

Végül azért esett a választásom arra a szobára, ahová beköltöztem, mert stratégiai kilátás nyílt belőle az útra, volt benne áram, nem voltak vízfoltok, és minimális mennyiségű „Les Babies”-matricával dekorálták. (Az éjjeliszekrényen éktelenkedett egy, de azt el tudtam takarni.) A nap már lenyugodott, és az ágy melletti ablakon kinézve, az alkonyi homályban megpillantottam néhány csillagot, amelyek már megkezdték éjszakai őrködésüket.

A földszinti konyhában ősrégi, kőből készült mosogató állt. A tűzhelyet fával vagy szénnel fűthették. Mellette egy, az 1970-es évekből származó főzőlapot láttam, elgörbült izzószálai kifehéredtek a használattól. A Dubois család feladta az ősi hagyományokat, és elfogadta ezt a főzőlapot. Mindegy. Nekem megfelelt.

Miután szemrevételeztem a szobákat, ettem egy sonkás-vajas szendvicset, amelyet Boulière-ben vettem, kevés sonkával és vajjal, és mindenekelőtt rossz bagettből, abból a fajtából, amelyik morzsalékká válik, ha megszikkad. Rájöttem, hogy nem vagyok éhes, és a szendvics maradékát ott hagytam a patkányoknak.

Volt némi térerő az Orange.fr mobilhálózatán, így üzentem Luciennek, hogy megérkeztem. Azt nem mondtam, hogy a családja imádott ősi „manoir”-ja úgy néz ki, mint egy horrorfilm díszlete. Azt írtam, hogy szép, noha rusztikus, és hogy másnap találkozom Pascal Balmyval.

A találkozót Lucien szervezte meg.

Aggasztotta, hogy nincs hivatásom. Útját tévesztett posztgrad hallgatónak hitt. (Egykor valóban az voltam, de megtaláltam az utamat, ahelyett, hogy eltévesztettem volna.)

Luciennek azért támadt az ötlete, hogy összeköt Pascallal (azt hitte, az ő ötlete volt, hogy összeköt vele), mert tudok franciául, és bőven van szabadidőm, így lefordíthatnám angolra azt a könyvet, amelyet Pascal és a moulini elvtársai névtelenül írtak.

– Vagyis találkozni fogok Pascallal, már ha eljön – írtam.

– Ott lesz – válaszolta Lucien. – Miattad biztosan elmegy. Kíváncsi rád. Szeretne együtt dolgozni veled. Beszéltem vele erről. De figyelmeztetlek, hogy karizmatikus ember.

A karizma nem a „karizmatikusnak” nevezett személyben születik. Hanem másoknak abból az igényéből fakad, hogy elhiggyék, léteznek különleges emberek.

Anélkül, hogy találkoztam volna vele, biztos voltam abban, hogy Pascal Balmy karizmája, mint bárki másé – például Jeanne d’Arcé –, csakis a többi ember abbéli vágyában rejlik, hogy higgyenek benne. A karizmatikus emberek értik a legjobban ezt a hitre való hajlandóságot. Kihasználják. Ez az úgynevezett karizmájuk.

– Féltékeny vagy? – kérdeztem.

Pascal Lucien régi barátja volt, és nélküle készültem találkozni vele.

– Nem erről van szó. Mindig ő irányít. Nézd meg, mennyi ember követte ide Párizsból! Elég para. De ő már csak ilyen. Úgy értem, már régóta ismerem, és még mindig próbálom lenyűgözni. Ami szánalmas.

(Már ráhangolódtam arra, hogy mi az, ami Lucienben szánalmas.)

– Engem nem fog irányítani – írtam vissza, és most az egyszer teljesen őszinte voltam.

BRUNO LACOMBE CSAK EGYETLEN fiókból kapott e-maileket, egy olyan címről, amelyet tudomásom szerint több ember is használt a Moulinben, köztük Pascal Balmy, aki minden bizonnyal a fő levelező volt, noha a Brunónak küldött leveleket soha nem írták alá. Mindegyik csupán egy rövid, kiegészítendő kérdést tartalmazott, amelyre Bruno részletekbe menően válaszolt.

Ilyen volt például az, amelyet a Neander-völgyiek depressziójáról és dohányzási szokásairól szóló elmélkedése után küldtek neki. A kérdésük a növények eredetére és a dohányra vonatkozott. A dohány nem az Újvilágból származik?, tudakolták.

Tekintettel a saját gazdálkodási technikáink szigorúságára, írták, valamint a Franciaország ezen részén őshonosnak tűnő növényfajok újratelepítéséhez való hozzáállásunkra, zavarba ejt bennünket az a gondolat, hogy az általunk invazívnak tekintett dohány mindig is itt lehetett.

Bruno azt válaszolta, hogy anélkül, hogy megvádolna bárkit, aki ilyen kérdést tesz fel, inkább az illető beidegződését támadná, valamint azokat a hozzáállását alakító külső erőket, amelyek a migrációs minták teljes félreértéséhez és az „őshonos” és „új” fogalmakkal való visszaéléshez vezettek.

Nem, mondta, a dohány nem újvilági növény.

És egyébként is, már több tízezer éve élnek emberek Amerikában.

Az emberek elterjedése a bolygón nem egy egyszerű háromfelvonásos drámaszerkezet szerint zajlott: fel és ki Afrikából (I), be Európába (II) és át egy szárazföldi hídon (III). Bruno szerint az emberek megtelepedése a Föld különböző szegleteiben sokkal szerteágazóbb és rejtélyesebb volt. Az az elképzelés például, hogy egyetlen irányba özönlöttek, minden bizonnyal hamis. Ti csak egy irányban jártok?, tette fel a költői kérdést. Persze hogy nem, felelte. Egy nap, egy évszak, egy év, egy élet alatt az emberek sokféle irányba, ponthalmazszerűen mozognak a saját szabad akaratuk szerint, bár a „szabad” szót itt idézőjelbe tette.

Minél iskolázottabb valaki, annál több idézőjelet használ, ami alól Bruno sem volt kivétel (és én sem vagyok az, még ha másoknál helytelenítem is ezt a szokást). Minél alacsonyabb az iskolázottság, annál több a véletlen idézőjel, amely célja a távolítás ellenkezője, és egyszerűen annak kinyilvánítása, hogy egy dolognak van neve, de azt egy olyan személy adta, aki nem rendelkezik magas műveltséggel. „Kukoricamuffin”, írta egy éhbérért robotoló alkalmazott egy pékségben lévő táblára. „Eladó”, szintén kézzel írva.

A kevésbé tanult és a magasan művelt emberek egyaránt kedvelik az idézőjeleket, míg a legtöbb ember csak arra használja őket, hogy írásban jelezze, ha valaki beszél. A korábbi életemben, végzős hallgatóként, voltak a tanszékemen olyan mindentudó nők, akik a mutató- és középső ujjukat meggörbítve idézőjeleket rajzoltak a levegőbe, ironikusan keretbe foglalva egy-egy szót vagy mondatot. Úgy tettek, mintha kemény csajok lennének, pedig egyáltalán nem voltak azok, választásuk a divat terén a patacipő és a plázában vásárolt bőrdzseki felé hajlott. A Berkeley-n szereztek PhD-fokozatot retorikából, ahogy én is szándékoztam, mielőtt elvetettem ezt a tervet (és megkíméltem magam a sorsuktól, hogy a Modern Nyelvek Társaságának egyik konferenciáján egy hotelszobában vessék alá magukat akadémiai állásinterjúknak). Miközben hallgattam a fecsegésüket, és néztem a levegőbe idézőjeleket rajzoló ujjaikat, a tudás gyáva helyettesítését cinizmussal, néha elképzeltem, ahogy egy éles penge süvít át a szobán egy bizonyos magasságban, lemetszve ezeknek a nőknek az ujjait.

HOSSZÚ ÉS FÁRASZTÓ VOLT az út Marseille-ből a Dubois-birtokig. Nyolc óra. Sokszor megálltam, hogy érdekessé tegyem a dolgot. Mondjuk, lehet, hogy az út pont ezért tartott nyolc órán át.

Fizetős utakon autóztam, letértem, hogy helyi borokat igyak az autópálya-pihenőkben, valamelyik franchise-hoz tartozó vagy szimpla helyeken, narancssárga hőlámpák alatt gőzölgő ételekkel, amelyek mindegyike helybéli termékeket kínált. Például levendulaolajat, amelyet mindig kolostorokban készítettek, mintha a szerzetesek a levendulát imádnák Isten helyett. Vagy szárított szarvasgombát, mustárt és üvegekbe zárt zselésített húsokat, amelyek úgy néznek ki, mint a macskaeledel, és amelyeket a franciák „terrine”-nek neveznek, és úgy esznek, mintha nem macskaeledel lenne.

Úgyis összekeveredik az egész az ember gyomrában – nem hallottam, hogy bárki ezt mondta volna, miközben az emberek sorban álltak, hogy megvegyék ezt a cuccot.

A benzinkútra és az autópályára néző műanyag széken ülve kóstolgattam a borokat. Luberonból származó rozét kortyolgattam az A55-ös autópálya melletti, légkonditól nyirkos levegőjű Monop’-ban, egy kaotikus helyen, ahol gyerekek visítoztak, és egy vézna asszony koszos felmosót taszigált a padlón. A rozé finom volt, és gyümölcsös, friss, akár a vasalt vászon.

Az A7-es autópálya L’Arche kávézójában egy Pécharmant-t találtam, Bergerac legrégebbi borászától a fa, ámbra, babér és talán az aszalt sárgabarack jegyeivel.

Médocból való fehér bordeaux-i bort szopogattam en plein air egy út menti benzinkútnál, ahol egy kamionos hangosan fingott, miközben az automata kútnál kifizette a gázolajat, aztán továbbhajtott – a kamionja laza szelepei ugyanúgy zajongtak, mint a saját zárószelepe. Ez a fehér bordeaux-i sima volt, akár a selyemruha egy szűz kelengyéjében. Ekkor, öt órája úton, kissé már spicces voltam. Ettől a hűvös, száraz fehérbortól egy olyan világról álmodoztam, ahol minden ruhám fehér, és fehér lepedőn alszom, és soha nem adnak el hozományért, nem erőszakolnak meg durva és méltatlan férfiak, és nem kényszerítenek arra, hogy rosszabbat igyak a legkisebb, legrégebbi és legbecsesebb termőhelyek francia borainál, és bizonyos értelemben azt mondhattam, hogy épp ezt az életet éltem itt, ezen a benzinkúton. Lélekben legalábbis.

―――

A finom bor izgat, az étel azonban nem, és mivel a terrine praktikus eledel – üvegben van, és melegítés nélkül fogyasztható –, az egyik ilyen helyről elloptam két üveggel; a súlyuk lehúzta a táskám bőrszíjait, miközben kifizettem a boromat.

Nem arról volt szó, hogy úgy gondoltam, a bor ára elegendő fizetség az emberi macskakajáért. A lopás egy módja az idő megállításának. Emellett újrafókuszálja az elmét, az érzékeket, ha azok eltompulnak, például az ivástól. A lopás élesebbé teszi a valóságot.

Egy autópálya-pihenő üzletében vagy, az emberek jönnek-mennek, tipródnak és válogatnak, a pénztárosok révült állapotban kérik a következőt és a következőt és a következőt. És hogy megtaláld a legjobb pillanatot, amikor észrevétlenül elemelhetsz valamit, lelassítod az egészet. Megállítod az időt. Beilleszted a valóságba azt, amit a zeneszerzők „fermata”-nak neveznek, és amíg az idő megáll, te belecsúsztatsz valamit a táskádba. Így teszem próbára a kondíciómat. Tesztelem a látás képességét. Felmérem, hogy mások mit látnak, és azt is, hogy mi az, amit nem vesznek észre.

NEM A GYALOGLÁS ÉS A KÓBORLÁS volt az a mód, folytatta Bruno az Óvilág és az Újvilág kérdését taglalva, ahogy az ember szétterjedt a Földön. Afrikát elhagyni, bármilyen helyet elhagyni és elmenni valahová máshová, ebben a hamis háromfelvonásos szerkezetben azt a benyomást keltette, hogy az emberek fáradságos és hosszú utakat tettek meg gyalog, mint a menekültek vagy a zarándokok, ennivalót és egy helyet keresve, ahol meghúzhatják magukat. Aztán egy megkönnyebbült sóhajtással letették a hátizsákjukat.

Szerinte a vándorlási minták valójában lassan és fokozatosan alakultak ki, nem végtelen talpalással. Egyszerűen úgy, ahogy az élet hozta. Az emberek hosszabb ideig maradhattak egy területen, és amikor változtak az évszakok, vagy kimerült a vadállomány, vagy a víz visszatért egy árterületre vagy mocsárba, amely korábban bőséges táplálékot kínált, vagy amikor egy kívánatosnak tűnő helybe botlottak, vagy egy állatcsordát követtek egy évszakon keresztül, akkor letelepedtek azon az új területen, és ez lehetett rövid, egynapi vagy akár többhetes járóföldre a régi területüktől. Szorozzuk meg ezeket a mozgásokat több tízezer évvel, és ennyi a Föld benépesítésének története.

De hogy az emberek hogyan jutottak el az egyik szárazföldről a másikra az elmúlt félmillió év során, azt még nem tudjuk, mondta Bruno. A polinéziaiak már jóval azelőtt átkeltek az óceánon, hogy az európai hajósok arról álmodtak volna, hogy elhagyják a partokat. Egy másik alkalommal majd visszatér erre a témára, de egyelőre könyörögve kérte őket, hogy értsék meg, semmi sem volt olyan, mint amilyennek gondolják, és a Neander-völgyiek Európában és Ázsiában – kétségkívül – dohányt szívtak.

Hozzátette, hogy még csak nem is ők voltak az elsők. Ez a babér a Thalok korábbi ősének, a Homo erectusnak (Bruno szóhasználatában Rectusnak) jár, akit a két lábon járás meglehetősen alacsony szintjéről ismernek – ahogy benne is van nevében, miszerint felegyenesedett ember –, ám valójában a Homo erectus valódi teljesítménye abban áll, hogy ő volt az első ember, aki tüzet használt. És ebből arra kell következtetnünk, mondta Bruno, hogy az első ember, aki tüzet használt, egyszersmind az első ember volt, aki dohányzott.

De honnan szerezte a Rectus a tüzet? Mindannyian tanultuk Prométheusz mítoszát, amelyben megszületett az elgondolás, hogy az ember olyan lény, aki egy különleges tulajdonság helyett a hőfejlesztés képességét kapta.

A történet szerint Prométheusz és híresen ostoba testvére, Epimétheusz azt a fontos feladatot kapta, hogy a földi birodalom minden egyes állatának kiosszon egy-egy pozitív tulajdonságot. Epimétheusz belevetette magát a munkába, és kiutalta a sajátosságokat: a méheknek a mézkészítés képességét, a szarvasoknak az ugrálás és szökellés adottságát, a baglyoknak a 270 fokban elfordítható fejet, és így tovább. Azonban mire Epimétheusz az emberekhez ért, elfogytak a zsákjából a tulajdonságok.

Amikor kiürült a zsák, és Epimétheusznak nem volt mit adományoznia, testvére, Prométheusz közbelépett, ellopta a tüzet az istenektől, és azt adta az embernek mint pozitív tulajdonságot. Ám Bruno szerint itt van a bökkenő. Mégpedig az, hogy a tűz nem mindig pozitív. És ami még fontosabb, a tűz nem egy tulajdonság. Nem olyan jellemző, amellyel egy életforma rendelkezhet.

Nem éjjel látó szem, nem hangtalan szárnytollak, nem kiakasztható állkapocs, nem ruganyos ugróképesség. Az embert, aki ebben a mítoszban szürke, jellegtelen, és nem rendelkezik semmilyen különleges tulajdonsággal, leleményességre kárhoztatták, arra, hogy fondorlatos kis gazfickóvá váljon.

Ontológiai jellegtelenségében, amely különbözik a világ többi állatától, az embernek ki kellett találnia, hogyan használja a tüzet, hogy pótolja ezt a hiányt. Az ember mankóként támaszkodott a tűzre. A tűz használata azt helyettesíti, amit az ember nem kapott meg, vagyis egy pozitív tulajdonságot, amely az összes többi élőlénynek megadatott.

Bruno szerint ez a mítosz a testvérekről, akik közül az egyik ostoba, a másik ravasz, és a tulajdonságok technológiára való elcseréléséről, valljuk be, hogy nem volt teljesen mese. Valójában, mondta, pontosan megmagyarázta a világban jelen lévő nyomorúságot és pusztítást, igazolta a tűz használatát, azt, hogy a jó helyett rosszat cselekedjenek, hogy felhalmozzanak, lopjanak, pusztítsanak, fosztogassanak és elnyomjanak.

Úgy tűnik, hogy a tűznek a jó helyett a rosszra való használata, gyanús és kárhozatos módon éppen akkor harapódzott el, amikor a Neander-völgyiek kezdtek eltűnni, és felemelkedett a Homo sapiens, egy interglaciális zsarnok, aki kialakította azt a világot, amelyben megragadtunk.

Bruno szerint a tettes egyértelműnek tűnik, ám az emberi történelem, a mi történetünk még mindig hatalmas rejtély. A múlt, a föld és a DNS vizsgálata új ötletekkel szolgálhatna arról, hogy merre tarthatott volna az egész földi projekt. Jelenleg, mondta, a kihalás felé tartunk egy csillogó, vezető nélküli autóban, és a kérdés az, hogyan szállhatnánk ki belőle.

―――

Elképzeltem, ahogy egy bukósisakos pilóta kimászik-bukfencezik egy Top Fuel versenykocsiból, az autója lángokban áll, rajta tűzálló ruha, és néhány végtelen másodpercig hempereg a földön, mielőtt a mentőcsapat odarohan, bíborszínű zászlók jelzik, hogy PÁLYAVESZÉLY, és a pályamunkások poroltóval fújják.

―――

De ha a Föld bolygó összes lakosa ebben a csillogó, vezető nélküli autóban ül, akkor mi az, amit elhagynánk, ha nem a valóság? Hova bukfenceznénk ki, ha nem a semmibe?

HA ISZOM VALAMENNYIT, jobban vezetek, erősebben koncentrálok. Ahelyett, hogy a telefonomat nézegettem vagy a számat rúzsoztam volna, néhány pohár helyi bor után előrenéztem, és mindkét kezemmel a kormányt fogtam. Az ital lenyugtatott, hogy csak azzal foglalkozzam, amivel kell: vezessem az autót.

Csakhogy mivel úgy döntöttem, hogy a fizetős autópálya elálmosít, így inkább a festői tájakon vezető mellékutakat választottam, a Francia-középhegységben és annak fogaskerekeket csikorgató kanyarjain szlalomozva eltévedtem.

Nyilván felelőtlenül gyötörtem a kuplungot. De nem igazán érzem a bérelt autók értékét. Ez a kis Škoda napi nyolc euróba került. (Fix összegű utazási keretet kaptam, ezért spórolok.) Hogyan tesznek szert ezek a cégek bevételre? Vadonatúj autóik vannak. Potom összeget kérnek értük. És nem ellenőrzik a kocsit, mielőtt az ember kihajt vele a parkolójukból. A Škoda „tiszta dízel” volt, egy oximoron, amely metafora valamire, de nem tudom, mire.

Tiszta dízel, tiszta szén. Tegyük hozzá a „tiszta” szót, és csiribí-csiribá – máris tiszta.

A navigációm nem működött, és a festői útvonal túlságosan is festői módon vezetett át egy csúcson.

– Ne már! – méltatlankodtam hangosan, amikor tőlem jobbra és balra csupa haszontalan panoráma, rózsaszínes római kori rom és csipkés ormokon trónoló vár emelkedett.

Elhaladtam egy sziklára épült torony mellett, amelynek pereme egy olyan fagylalttölcsérre hasonlított, melyből a fagyi már elfogyott, és a gyereknek szerződéses kötelessége harapni az ízetlen ostyából.

– Az isten verje meg! – szitkozódtam.

Nem érdekelt a lélegzetelállító kilátás, mert csak megerősítette a tényt, hogy eltévedtem. Ezen a ponton már csupán egy jelzésre vágytam, hogy északnyugat felé tartok, Boulière felé, amelyet Lucien úgy írt le, mint girbegurba, piszkos utcák halmazát, ahol ócska autókkal járó ronda emberek laknak, és ahol megállhatok a Carrefournál vagy a Leader Price-nál, hogy bevásároljak, mielőtt megérkezem a Dubois-k családi birtokára. Nem láttam semmilyen útjelzőt Boulière felé. Egy távoli, erdős hegyvidéken jártam. A csúcsra felérve, útba igazítás reményében lehúzódtam egy aszfaltozatlan parkolóba, amely valamiféle hegyi fogadóhoz tartozott.

A hely zárva volt. Úgy tűnt, már jó ideje nem nyitott ki. Az ablakok be voltak deszkázva. A falakat graffitik borították, festékszóróval felvitt nevek és szimbólumok, olyan feliratok, amelyek nem tükröztek semmiféle tehetséget, nem tettek hozzá semmi szépet. Ez a fajta graffiti, amely elég gyakori Európában, nem tűnik többnek a dolgok elcsúfításánál. Bizonyos bűncselekmények nagyon természetszerűek, még a súlyosak is. A gyilkosság érthető, ha belegondolunk. Emberi dolog, ha valaki meg akarja semmisíteni az ellenségét, vagy demonstrálni akarja a világnak: most éppen ennyire dühös vagyok, még akkor is, ha később talán megbánja, hogy megölt valakit. De egy kisilabizálhatatlan, gyatra szimbólumot fújni egy épület falára? Miért?

Idefent nemrég állt el az eső. A levegő párás volt, meleg és fülledt, akár az emberi lehelet. A parkoló talaját teherautók gumiabroncsainak mintás nyomai szelték át keresztbe-kasul. Az eső hatalmas tócsákat hagyott maga után, tejcsokoládé-színűeket, amelyek felszínére mintha rászitázták volna az égbolt képét. Teherautók nem voltak sehol. Csak barázdák. A parkolón túl álló alacsony fák ágai között köd lógott, mintha egy felhő ereszkedett volna le a hegyre, az erdőben hagyva tépett foszlányait.

Olyan helynek tűnt, ahol valami történt.

Bementem az erdős részre pisilni. Ahogy ott guggoltam, szemmagasságban, egy bokor ágain fennakadva egy neonsárga női bugyit pillantottam meg.

Nem tűnt furcsának. Teherautónyomok és egy bokorba akadt bugyi: ez „Európa”. Az igazi Európa nem egy puccos kávéház a rue de Rivolin, aranyozott freskókkal és a híres forró csokoládé kis kancsóival, halvány rózsaszínű és mentazöld apró macaronokkal, a hosszúra nyúlt vásárlástól nyűgös gyerekekkel, akiket izgalomban tart a sütemények ígérete, az anyjukkal való szombati kiruccanás rituális jutalma. Ez egy olyan kép Európáról, amelyet egyes párizsiak dédelgetnek, és éppúgy kitalált, mint a flancos kávézók falát díszítő freskók pásztorjelenetei.

A valódi Európa az ellátás és a szállítmányozás határok nélküli hálózata. Az ultrapasztőrözött tej, a Nesquik kakaópor vagy a félvezetők zsugorfóliázott raklapjai. Az igazi Európa autópályák és atomerőművek. Ablak nélküli elosztó raktárak, ahol láthatatlan lengyel, moldáv, macedón emberek tolatnak üres kamionjaikkal, és rakodják be az árut, hogy egy „Európa” nevű óriási hálózatban ide-oda szállítsák, amelynek egy Texas-méretű részét „Franciaországnak” hívják. Ezek az emberek semmibe veszik a rakományukra vonatkozó súlykorlátozást és a fékjeik biztonsági ellenőrzését. Sms-t írnak valakinek haza az etnikai-nemzeti anyanyelvükön, angol nyelvű popzenét hallgatnak, és szükségleteiket helyben, a hegyi hágók üres parkolóiban elégítik ki.

Az egyetlen rejtély az, hogy honnan szerzik a nőket ezekre az alkalmakra, de még ezt sem olyan nehéz elképzelni. Egy kutyaszorítóba került lány vagy nő, aki nem francia, nincsenek uniós okmányai, egy vidéki állomáson ragadt, és a főútra igyekszik eljutni, alkalmatlan, magas sarkú, húsnyúzó műbőr cipőben, aloézselével a táskájában a gyors kézimunkákhoz. Az erdőben hagyta az alsóneműjét. Nagy ügy. Az ő világa tele van eldobható dolgokkal. Az arcom előtt, a bokron lógó bugyi háromdarabos csomagja öt euró a Carrefourban. Olyan, mint a papír zsebkendő. Az ember beleizzad, belepisil, vagy összevérezi, aztán kihajítja egy bokorra vagy a szemétbe, vagy lehúzza a vécén, eltömítve a lefolyót, ideális esetben valaki másét.

Mint mondtam, ittam. És ki kellett mennem. „Sört csináltam”, ahogy egy borostás moldáv kamionsofőr mondaná. Ahogy guggoltam, az alattam habzó víztározó kitöltötte hevenyészett medencéjét, majd túlcsordult a rézsűkön, úgy özönlött, mint egy felderítésre küldött előőrs. Még mindig pisiltem, figyelve, ahogy a vizeletem lefelé tart a dombon, amikor lépteket hallottam.

Megrémültem. Van itt valaki?

MEGÉRINTETT A KÉRDÉSETEK, írta Bruno, hogy miért vagyunk egyedül itt a Földön, az egyetlen megmaradt emberi fajként. Hogyan jutottunk el a számos, virágzó ágtól a nyamvadt H. sapiensig, akinek nincs versenytársa, magányos futó a létezés versenypályáján, aki csak rohan és rohan, és valahogy lekörözte a mezőnyt, hogy megszerezze a faj monopóliumát?

Enyhén szólva dogmatikus, hogy készpénznek vesszük a gondolatot, miszerint egyedül mi lakjuk a Földet, futunk a magányos pályánkon, amelyen nem osztozunk más túlélőkkel, a különböző emberi törzsek egykor virágzó populációival.

És én ugyanolyan bűnös voltam, mint bárki más, mondta Bruno, hogy fenntartottam ezt a hitet, hogy azt feltételeztem, egyedül vagyunk, és nincs senki más. És mégis, miközben annyira biztosak vagyunk ebben, hogy hozzátok hasonlóan azon tűnődünk, miért is van ez így, felhívnám a figyelmeteket arra, hogy a világ minden kultúrájának megvannak a maga legendái más emberi törzsek folyamatos létezéséről, történetek, amelyek egy egyetemes képzelet különböző változatait tartják fenn arról, hogy nem vagyunk egyedül.

Ott van például az Egyesült Államok csendes-óceáni, északnyugati hegyvonulataiban és Brit-Columbiában élő sasquatch legendája, amelyet olykor Nagylábúként is emlegetnek.

Ott a Himalája „szovjet” sasquatchja, amelyre esetenként förtelmes havasi emberként vagy jetiként utalnak.

Létezik egy magas és torzonborz emberforma, amelyet évszázadok óta, ha ritkán is, de rendszeresen megpillantanak a nepáli hegyekben, és mungóként ismerünk. Gansuban ott a Medveember. Nanshanban az Ember-állat, tetszetős vonásokkal és fürge mozgással.

A Góbi sivatagban él az Almas, vagyis a „mongol Nagylábú”, egy hosszú lábú, szőrös lény, amely ádáz harcos, úgy fut, mint a szél, és távoli élőhelye megegyezik a Przewalski lóéval.

Bruno a huszadik század közepének szovjet kriptozoológusairól beszélt, akik évtizedeken át minden dicsőség és díjazás nélkül dolgoztak ezen a témán, szóbeli történeteket gyűjtve a „vademberekről”. Borisz Nyevszkij szovjet antropológus, a középkori franciaországi felkelések szakértője úgy sejtette, hogy a parasztlázadások vezetői Neander-völgyi ősökkel rendelkező emberek voltak. Nyevszkij azt remélte, hogy a Pireneusokban kutathatja ezeknek az embereknek a még létező törzseit, ám nem kapott beutazási vízumot. A Szovjetunióban rekedt, ahol kinevezték a maradék hominidák kutatásával foglalkozó bizottság élére, terepmunkája helyszínét pedig áttette Közép-Ázsiába, pontosabban a Pamír-hegységbe és a Himalájába, ahol harminc éven át utazgatott, és jegyezte fel az észleléseket.

Bár dr. Nyevszkij eleinte elismerte, hogy az utazásai során hallott történetek a vademberek (és vadasszonyok) fantasztikus észleléseiről a képzelet szüleményei lehetnek, azt nem tagadhatta, hogy az észlelések részletei – a hangsúlyos és erős homlok, kiugró szemöldökeresz, a tevéével vetekedő méretű fogak, ezeknek az embereknek a hangja, amely olyan volt, mint a nyúl visítása abban a pillanatban, amikor elvágják a torkát – régióról régióra szinte azonosak voltak.

Bruno szerint minél messzebbre utazott dr. Nyevszkij, annál inkább meggyőződött arról, hogy ezek a történetek nem véletlenül egyeznek meg. Terepkutatásai során egyre inkább elvesztette azt a képességét, hogy a vademberek történeteit a kultúra, a mítoszok területén belül tartsa. A történetek kitörtek a karámjukból, és a Vadember dr. Nyevszkij számára valósággá vált.

―――

Amennyire én tudom, mondta Bruno, Nyevszkij iratai a Moszkvai Állami Egyetem archívumában maradtak, és hála Vlagyimir Kresnyevnek, aki katalogizálta őket, valamint a későbbi kriptozoológusok kutatásainak, nem pihenhetünk tovább a babérjainkon azt feltételezve, hogy monopóliumunk van az emberi életre.

Igen, sóhajtsatok nyugodtan, írta Bruno. Nagylábú?, tette fel a költői kérdést. Ez komoly???, gúnyolódott megsokszorozott kérdőjelekkel.

Átérzem a szkepticizmusotokat, mondta nekik. Biztosíthatlak benneteket, hogy az enyém is jókora. Ki tudja, hogy ezek a szovjet kriptozoológusok, akikről beszélek, nem klinikai elmebetegek-e? Ki mondhatja, hogy a „kutatásaik” nem hallucinációk, bohóckodások és koholmányok?

De akár Közép-Ázsiában, akár a Pireneusok sötét és vad magaslatain, akár itt a Guyenne-völgy titkos sziklamenedékeiben, ilyen vademberek igenis léteznek – legyenek akár a Neander-völgyiekre visszaütő, akár más hominida törzs, amely valahogy észrevétlenül létezik a modern világ peremén. Valóban élnek. Találjátok ki, hol! Pontosan. A fejünkben és a kultúránkban, a végtelen legendák révén, amelyeket a sasquatchról vagy a havasi emberről szövünk, akikről álmodunk, akikben reménykedünk, és akiktől félünk.

Nem vészelhetjük át úgy a gyerekkorunkat, írta Bruno, hogy ne találkoznánk egy magányos szőrös, rohanó emberrel vagy félig ember, félig vadállattal, egy olyan lénnyel, amely a legenda szerint ott leselkedhet ránk bármelyik erdőben, amelyiken keresztülvágunk.

Minden kultúrának vannak vad tájai, vad vidékei, legyen az erdő, sivatag vagy sztyeppe. Minden vad vidéken találni egy vad teremtményt, ismeretlen eredetű embert vagy emberszerű lényt, aki elkülönülten él a többitől, elkülönülten az épített világtól, a társadalomtól. Nem találkoztam olyan kultúrával, ahol ne létezne ilyen legenda egy olyan emberről, aki a természetben él, akinek életét a titokzatosság alakítja, a fogadalom, hogy soha nem csatlakozik hozzánk.

Talán ezek a legendák, vélte Bruno, arra szolgálnak, hogy megalapozzák, mi az, ami lehetséges. Bizonyítsák, hogy valakinek – nem nekünk – valahogy sikerült kikerülnie az uralkodó valóságot (amelyet mi magunk nem tudtunk kikerülni).

Talán vigasztalónak találjuk, hogy léteznek történetek – még ha nem is hisszük el őket –, miszerint mi, H. sapiensek nem vagyunk egyedül. A kriptozoológia kenyérmorzsából szórt ösvényei a Nagy Tudománnyal és a megsemmisítő pesszimizmussal szembeni ellenállás színhelyévé válnak, ez a hiedelem olyan hely, ahol az emberek azt mondhatják, hogy de… de… de biztos vagy benne?

KIDERÜLT, HOGY AZ ERDŐBEN saját magamat hallottam. Ráléptem valami összegyűrt csomagolóanyagra, ami zajt csapott.

Gyors reflexeim vannak.

Aminek hátulütője a túlreagálás lehet. (Lepisiltem a szandálomat és a lábamat.)

―――

Később a nap folyamán megtaláltam Boulière-t, a legnagyobb várost Guyenne-nek ezen a részén, amelynek körgyűrűje mentén autó- és traktorkereskedések sorakoznak, valamint néhány szupermarket. Ennivalót vásároltam, és egy tálca sört, majd nyugat felé vettem az irányt egy eldugott folyóvölgyben a Dubois-k családi birtoka felé, amely közel volt Vantôme-hoz és Pascal Balmy radikális mezőgazdasági szövetkezetéhez, a Moulinhez.

Vantôme nem esett útba a Dubois-házhoz, mégis letértem, hogy gyorsan körülnézzek.

Az emberek szürke salaktéglából épült, komor kis házakban laktak. Nem láttam se kerteket, se annak jelét, hogy a telkeket gondozták volna. Sok épület elhagyatottnak tűnt, ablakaik betörtek, kőfalaik kidőltek, a megroskadt pajtatetőkből fák nyújtóztak az ég felé.

Amennyire tudtam, a magasabb fekvésű területeken a fakitermelés a fő iparág. A Vantôme fölötti dombokon kopasz foltok éktelenkedtek, akár egy autoimmun betegségben szenvedő ember fején. A legszebb látványosság egy tó volt a falun túl, talán mesterséges, de kellemes, jókora füves pihenőterülettel. A parton elszórtan néhány öregember állt szoborszerű mozdulatlanságban, horgászbotjukat a víz fölé lógatva.

A Moulint szegélyező úton haladva láttam a kommuna napfényben sütkérező tökjeit, rongyos levelű salátáit. A földjüket nem határolta patak vagy folyó, így nehéz lehetett öntözni. A talaj sziklás volt. Egy ilyen helyen csak párizsi aktivisták kezdenek önellátó gazdálkodásba.

A lakosság nagy része elmenekült innen a munkahelyek hiánya, a stagnálás, a régiónak a modern élettől való leszakadása miatt. Itt nem volt jövő, ezért a fiatalok a városokba, Toulouse-ba, Bordeaux-ba vagy távolabbra költöztek, hogy a gyárakban vagy a szolgáltatási szektorban vállaljanak munkát, hogy tanuljanak, megpróbáljanak utat találni a középosztályba. Volt még néhány kis tejüzem, ám az itt maradt helyiek többsége felhagyott a földműveléssel, műholdas televíziót szerzett be, és egész nap ivott. Mivel a falujukban már régen nem működött hentes és pék, a völgyben élőknek be kellett autózniuk Boulière-be, hogy a Leader Price-ban vásároljanak.

A régión kívüli vállalatok felvásárolták a földeket, hogy nagyüzemi vetőmagkukorica-termesztést folytassanak, egy olyan állami kezdeményezés részeként, amelynek célja Guyenne újjáélesztése volt egy monokultúrás gazdasággal – kukorica, kukorica és még több kukorica. Amihez vízre volt szükségük. Az állam által tervezett „óriástározók” eme óriástermelők számára voltak hivatottak összegyűjteni a régió vizét. Láttam ezt a kukoricát Boulière és Tayssac között: végeláthatatlan zöld mezők, sterilek, mint a nebraskai Monsanto horizontja. Elhajtottam az új óriástározó mellett, ahol tönkretették a berendezéseket. Az építéshez felhúzott kerítések eltakarták a kilátást, de a telephelyen folyt a munka. Gépeket hallottam. Porfelhő gomolygott az ég felé. A telephely bejáratánál a biztonsági őrök számára mobil konténerek álltak, és csendőrök parkoltak. A kerítésen lepedők lógtak, rajtuk elmosódott szlogenekkel: „Nincs víz gazdálkodás nélkül”, „Nincs jövő víz nélkül” és „Működjünk együtt!”.

Ezek miatt az óriástározók miatt Franciaország más részein is voltak zavargások és erőszakos cselekmények, amelyek súlyos áldozatokkal jártak – emberek vesztették el a szemük világát vagy a kezüket, és több rendőrségi járművet felgyújtottak. Ami békés tüntetésnek indult, általában azzal végződött, hogy maszkot viselő aktivisták Molotov-koktélokat dobáltak a páncélozott rohamrendőrök falanxa felé, akik erre kegyetlen paprikalövedék-sorozatokkal, veréssel és letartóztatásokkal válaszoltak.

Amikor Tayssacban felgyújtották a földmunkagépeket, a tettel Pascal Balmyt gyanúsították. Nyomozás indult, ám a helyi lakosok nem voltak hajlandóak tippeket adni. A Vantôme és Tayssac környéki emberek nem bizonyultak együttműködőnek. Úgy tűnt, hogy a moulini anarchistákat barátoknak tekintik, vagy legalábbis nem ellenségeknek.

Ezzel szemben ellenségként kezelték a mezőgazdasági vállalatokat, az óriástározót építő vállalkozókat, a rendőrséget, a Mezőgazdasági és a Vidékfejlesztési Minisztérium képviselőit.

II.
PRIEST VALLEY

AZ ELSŐ TALÁLKOZÁSOMAT LUCIEN DUBOIS-VAL véletlennek álcáztam. Nyilvános helyen férkőztem hozzá, mint idegen az idegenhez. Ez hat hónappal ezelőtt történt Párizsban. Lucien egy bárban volt a Place des Vosges közelében, kalappal a fején flipperezett – mintha egy 1963-as francia újhullámos filmet néztem volna.

Sokat tudtam róla, többek közt azt is, hogy egyfajta modoros vonzalmat táplál a régi Párizs iránt, és egy fekete-fehér filmként képzeli el a valóságot. Az igazság az, hogy ez már akkor is egy manír volt, amikor Jean-Luc Godard és a hozzá hasonlók fekete-fehér filmeket csináltak puhakalapot viselő színészekkel, akik úgy beszéltek, mint a gengszterek.

Bementem abba a bárba a Place des Vosges mellett, leültem, és rendeltem egy pastist. Szűk farmert viseltem nadrágtartóval. A fehér pólóm kopott volt, vékony és átlátszó, a nadrágtartó keretbe foglalta a nagy melleimet, amelyekhez nincs szükség melltartóra.

Hogy valódiak-e a melleim?

Számít ez?

Felhajtottam az italomat. Lucien nyert egy extra menetet. Éreztem, hogy miattam játszik ilyen jól, egész testsúlyát beleadva a lapátok irányításába, ahogy a kis ezüst golyót felküldi a pályán, figyeli, ahogy hűséges kutyaként visszatér hozzá, mielőtt újra fellőné, hogy egy ütközőről a lyukba pattogjon.

Folytatta a játékot. Rendeltem egy második pastist.

Miközben a flipperező Lucient figyeltem, ahogy a gép keskeny végének két oldalát markolja, hogy irányítsa a golyót és irányítsa a játékot, úgy tűnt, hogy az embernek és eszköznek ez a helyzete valami ősi mintát idéz: egy ember egy ládaszerű dolog mögött, amelyet irányít – talán egy ekét vagy egy szekeret. A flipperező srácok mozdulatai azt a régi világot jelenítették meg, ahol a férfiak ekét toltak a mezőn, és szekeret hajtottak, amelyet szénával vagy trágyával raktak meg. Ebben a régi világban azok a szerencsétlenek, akiknek nem volt földjük, amit megművelhettek volna, nem volt szénájuk, amit lekaszálhattak volna, nem volt állatuk, amit felnevelhettek és bántalmazhattak volna, eladásra szánt ócskaságokkal megrakott szekereket toltak. Ószereseknek nevezték ezeket az embereket, ők voltak a rettegett és nyomorult házalók, kitaszítottak és tolvajok, akik a vidéket járva, szekeret tolva és csengettyűt rázva árulták törött és lopott portékáikat.

A flipper számomra valami egy helyben álló és atavisztikus lovas szekérnek tűnt, az egykori munka játékként való újrafogalmazásának. Ez az ütött-kopott láda immár nem eke vagy az ószeres szekere volt, hanem fiúk és férfiak játékszere egy párizsi bárban. Lüktető fényeivel csábított: kapcsolj be!

Én nem vesztegetem az időmet játékokra. Nem tudom, hogy azért-e, mert nem vagyok férfi, vagy mert nem vagyok oda a játékokért.

―――

Lucien kifogyott az érmékből.

A pultos, aki a poharakat törölgette egy ruhával, megkérdezte tőle:

– Mára ennyi volt, főnök?

– Attól függ – felelte Lucien, és rám nézett.

Szégyenlősen elmosolyodtam, és a pult mögött sorakozó üvegekre pillantottam, majd Lucienre a bár tükrében.

Odajött, és leült mellém.

– Szia.

– Helló.

– Lucien vagyok – mondta.

– Én Sadie.

Még amerikai útlevelem is volt ezzel a névvel.

PROMÉTHEUSZ KAPCSÁN FELTEHETNÉNK A KÉRDÉST, írta Bruno, hogy az olyan korai ember, mint a Thal, valóban különleges tulajdonságokkal volt-e felruházva. És csak a modern ember, a