Vergio Savio

az

örökkévalóra

nyiló Kapuk

Minden jog fenntartva.

A könyv – a szerző írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, elektronikus vagy mechanikus módon, az információrögzítés semmilyen formájában és értelmében.

Copyright (c) 2024. Vergio Savio, Ervin Kery

Előszó

A spirituális tanítók és mesterek minden korban hasonló célokat és alapelveket képviselnek, még ha eltérő szavakkal és megközelítéssel fejezi is ki tanításaikat. A múlt század nagy spirituális tanítói, mint Krishnamurti, Nisargadatta Maharaj, Ramana Maharshi, Osho, Papaji, Alan Watts, Thich Nhat Hanh Robert Adams és Ram Dass mind a belső szabadság, az önvaló és az igazság felé való törekvést hangsúlyozták. Ugyanígy, napjaink tanítói – Eckhart Tolle, Mooji, Asyashanti, Rupert Spira, Frank M. Wanderer– az éber jelenlét, a tudatosság és az egység fontosságára hívják fel figyelmünket.

Bár különböző kultúrákhoz és időszakokhoz tartoznak, és különböző módokon fejezik ki mondanivalójukat, mindannyian egy közös, mélyebb igazsághoz próbálnak elvezetni: az egyetlen valósághoz, az Örökkévalóhoz, amelyhez mindenki közvetlen kapcsolatba léphet.

A múlt század tanítói és az önazonosság feloldása

Krishnamurti és Ramana Maharshi kiemelten foglalkoztak a gondolkodás mechanizmusainak megértésével, amelynek célja az ego korlátainak lebontása. Krishnamurti, aki elutasította a szervezett vallásokat és hierarchikus struktúrákat, úgy tartotta, hogy az igazság keresésében nincs szükség külső tekintélyekre, csak a saját belső megértésre és szabadságra. Maharshi és Adams pedig azt tanították, hogy az igazi önmagunk keresése vezet az igazsághoz, s a „Ki vagyok én?” kérdése által válik lehetségessé az önazonosságunk gyökereinek felfedezése és az ego feloldódása. Nisargadatta Maharaj hasonlóképp a belső igazság felismerésére ösztönöz, rámutatva, hogy „Én vagyok”, azaz a tiszta tudat, az a forrás, ami minden létezés alapját képezi.

Adams tanításai a csend, egyszerűség és az önmagunkkal való mély kapcsolat üzenetét közvetítik. Rávilágítanak arra, hogy a megvilágosodás nem egy elérendő cél, hanem visszatérés a természetes állapotunkba, amelyben nincs elkülönülés és nincs szenvedés.

Osho a lét örömére és a meditáció erejére helyezte a hangsúlyt, szintén felhívva a figyelmet az ego illuzórikus természetére. Tanításai szerint az emberiség legfőbb célja, hogy megszabaduljon az elme terheitől, és elérje az örökkévalót, amely minden létező mögött ott rejlik. Osho hangsúlyozta az élet élvezetét és a mindennapi tevékenységekbe való teljes belemerülést, ami egyfajta természetes meditációként segít a jelenben élni.

Papaji nem hitt a hosszú, bonyolult spirituális gyakorlatokban vagy a fokozatos megvilágosodásban. Ehelyett azt tanította, hogy az ébredés közvetlenül és azonnal megtapasztalható – minden emberben ott van a tudatosság szabad és korlátlan természete.

Watts tanításai arra buzdítanak, hogy lássuk meg az összeköttetést önmagunk és a világ között. Az univerzum minden eleme összekapcsolódik, és ha ezt felismerjük, megértjük, hogy a világ problémái a mi problémáink is.

Thich Nhat Hanh tanításai mélyek és mégis egyszerűek, céljuk, hogy minden pillanatot eszközként használjunk az éber tudatosság és béke megteremtésére.

Ram Dass, aki sok tekintetben összekapcsolta a keleti és nyugati spirituális hagyományokat, azt tanította, hogy a szeretet, az elfogadás és az egység megtapasztalása nyitja meg az ajtót az örökkévaló felé. Ram Dass különösen kiemelte az emberi kapcsolatok szerepét az önmegismerésben és az ego feloldódásában, hangsúlyozva, hogy minden találkozás lehetőség az ébredésre.

Napjaink tanítói és az éber jelenlét ereje

A kortárs tanítók, mint Eckhart Tolle, Mooji, Adyashanti, Rupert Spira és Frank M. Wanderer az éber jelenlét jelentőségét hangsúlyozzák. Tolle „A most hatalma” című könyvében arról ír, hogy az idő illúziójának felismerése, és az itt és most teljes átélése révén kapcsolódhatunk az örök tudatossághoz. Ez a jelenlét ugyanazon a „kapun” vezet át, amelyet korábbi mesterek is említettek, és lehetővé teszi, hogy megszabaduljunk a folyamatos mentális zajtól, amely elválaszt minket a tiszta, valódi önvalótól.

Mooji hasonlóan tanít a jelenlét erejéről és a belső csendről. Az ő gyakorlatai és szatszangjai azt a célt szolgálják, hogy az emberek felismerjék, az igazság mindig is jelen volt bennük, csak fel kell oldaniuk azokat az azonosulásokat és hiedelmeket, amelyek elrejtik azt. Az ő tanításaiban is megjelenik az, hogy az ego az, amely elhomályosítja a tiszta tudatot, és az egóhoz kötődő gondolatok és érzések az, amelyek elzárják az örökkévalótól való közvetlen kapcsolódást.

Adyashanti tanításai a spirituális ébredés egyszerűségére és közvetlen megtapasztalására összpontosítanak. Arra ösztönzi a tanítványait, hogy lépjenek túl a bonyolult spirituális rendszereken, és közvetlenül tapasztalják meg az igaz természetüket.

Rupert Spira tanításai a nondualitás, vagyis az "egy-ség" filozófiájára épülnek, amely azt vallja, hogy a valóság lényege az egyetlen tudatosság, amelyben minden tapasztalat felmerül. Tanításai középpontjában annak felismerése áll, hogy valódi természetünk a tiszta tudatosság, amely minden tapasztalattól és jelenségtől független.

Frank M. Wanderer tanításai az egyén belső ébredésére és a tudat mélyebb szintjeinek felismerésére összpontosítanak, gyakran hangsúlyozva a belső csend, a figyelem és az önazonosság elengedésének fontosságát.

Az örökkévalóhoz vezető út és az egyetlen igazság

A spirituális tanítók, régiek és újak egyaránt, mind arról beszélnek, hogy minden emberben jelen van az örökkévaló tudatosság, amelyhez mindenki közvetlen kapcsolatba léphet. Mindegyik tanító különféle módszerekkel és technikákkal közelíti meg ezt a célt, de a központi üzenet ugyanaz: az életünk célja, hogy felismerjük saját valódi természetünket, amely az elme és az ego korlátain túl van.

Bár különböző filozófiákat és megközelítéseket alkalmaznak, ezek a tanítók mind az „egy valóságról” beszélnek, amely az ego által teremtett kettősségen túl van. Az ego feloldásával, az elme megnyugtatásával és a jelenlét gyakorlásával mindannyian elérhetjük az igazságot, amely nem más, mint a mindent magában foglaló örökkévaló. Ahogy a múlt és a jelen mesterei is tanítják, az igaz tudatosság, a mostban való teljes jelenlét, az örökkévaló kapuját nyitja meg.

A 20. századi spirituális tanítások jelentősége abban rejlik, hogy egy új, egyénre szabott spirituális utat nyitottak meg az emberek előtt, amely eltér a hagyományos vallások merev kereteitől. Az egyén közvetlen kapcsolata az Örökkévalóval, a belső világban való elmélyülés és a személyes felelősség hangsúlyozása mind olyan „kapuk”, amelyek új megközelítéseket kínálnak a spirituális fejlődéshez. Ahogy haladunk előre az időben, ezen tanítások tovább fejlődnek és átalakulnak, új perspektívákat kínálva a spiritualitásra vágyóknak.

jiddu krishnamurti

Jiddu Krishnamurti (1895–1986) egy indiai származású spirituális tanító és filozófus volt, aki nagy hatással volt a modern spirituális és filozófiai gondolkodásra. Egyedi látásmóddal közelített a tudatosság és önismeret kérdéseihez. Nem tartozott egyetlen valláshoz vagy irányzathoz sem, sőt, kritikusan viszonyult az intézményesített vallásokhoz, szervezetekhez és gurukhoz. Legfőbb tanítása arra irányult, hogy az emberek felszabaduljanak a saját mentális korlátaik alól, és megtalálják saját belső igazságukat.

Tanításai ma is nagy hatással vannak a spirituális, pszichológiai és filozófiai körökben, és követői szerte a világon folytatják az általa képviselt önismereti és belső szabadság útját.

Életútja röviden

Életének története különleges, hiszen szinte egy mítoszi figura szerepében indult, majd végül saját ösvényére lépett, elutasítva a vallási és spirituális szervezeteket.

1895-ben született Dél-Indiában, Madanapalle faluban egy szegény bráhmin családba. Apja, aki az angol államigazgatásban dolgozott, elkötelezett teozófus volt, és munkája révén kapcsolatba került a Teozófiai Társulattal. 1909-ben a Társulat egyik vezetője, Charles Webster Leadbeater felfigyelt a fiatal Krishnamurtira, akiről azt állította, hogy különleges spirituális energiával rendelkezik, és hogy egy napon ő lesz a világ „tanítója” (vagyis az eljövendő Maitreya).

A Teozófiai Társulat vezetői, köztük Annie Besant, úgy vélték, hogy Krishnamurti a „Világtanító” lesz, és felkészítették erre a szerepre. 1911-ben létrehozták a Keleti Csillag Rendjét (Order of the Star in the East), amelynek célja a „tanító” érkezésének előkészítése volt. Krishnamurtit számos tanító és mentortól oktatták, és fiatalon Európába is elvitték, hogy ott is iskoláztatást kapjon.

1929-ben drámai módon szakított a Teozófiai Társulattal, amely elhíresült beszédével vált ismertté. Ebben a beszédében bejelentette, hogy feloszlatja a Keleti Csillag Rendjét, elutasítva a „világtanító” címét és mindenféle szervezett spirituális irányzatot. Krishnamurti így fogalmazott: „Az igazságnak nincs útja.” Szerinte az igazság megtapasztalása egyéni belső munka, amely nem vezethető le intézményekből vagy szervezetekből.

Miután elszakadt a Teozófiai Társulattól, üggetlen spirituális tanítóként folytatta az életét. Utazásokat tett szerte a világon – Európában, Amerikában, Indiában és más országokban – előadásokat és beszélgetéseket tartva, ahol gyakran beszélt az emberi elme kondicionáltságáról, a félelemről, a belső szabadságról, a szeretetről és a békéről.

Nem hagyományos módon tanított; inkább kérdések felvetésével ösztönözte követőit a saját útjuk megtalálására. Szemben a hagyományos gurukkal, ő nem akarta, hogy bárki is kövesse vagy imádja őt. Azt hangsúlyozta, hogy mindenkinek magának kell megtalálnia az igazságot, függetlenül mindenféle tanítástól és módszertől.

Egész életében folytatta az utazást és tanítást, 1986-ban, 90 éves korában halt meg az Egyesült Államokban. Élete során nem alapított vallást vagy mozgalmat, de számos alapítványt hozott létre, amelyek továbbra is terjesztik tanításait és gondolatait. Az általa alapított iskolák, különösen Indiában és Angliában, a tanításait követve az önismeretet és a belső szabadságot hangsúlyozzák az oktatás részeként.

Krishnamurti hagyatéka ma is él, mivel könyvei, előadásai, és az általa inspirált szervezetek által még mindig sokakat ösztönöz a belső szabadság és az önismeret felfedezésére. Tanításai univerzális érvényűek, és az egyéni szabadság, a tudatosság és a feltétel nélküli szeretet fontosságát hirdetik, amelyek sok ember számára továbbra is útmutatást adnak a modern világban.

Tanításai

Tanításai a belső szabadság és önismeret mély megértésére épülnek. Munkássága a gondolkodás, a társadalmi kondicionálás és az ego természetét vizsgálta, és arra ösztönözte az embereket, hogy túllépjenek mindezeken. Nem ígért hagyományos értelemben vett "megvilágosodást" vagy módszereket, hanem azt hangsúlyozta, hogy az igazság keresése személyes utazás, amely mindenki számára egyedi.

Az alábbiakban részletesen ismertetem néhány alapvető tanítását:

Krishnamurti tanításainak egyik központi eleme az önmegismerés fontossága. Úgy vélte, hogy az emberi elme hajlamos arra, hogy elfedje a valódi természetét a társadalmi szerepek, szokások és a múltbeli tapasztalatok miatt. Az önvizsgálat segítségével ráébredhetünk arra, hogy kik vagyunk valójában, és ezáltal megláthatjuk azokat a korlátokat, amelyek akadályozzák a belső szabadságot. Azt hangsúlyozta, hogy az önismeret folyamatos, élő folyamat – nem egy egyszeri felfedezés, hanem állandó, ítéletmentes megfigyelés.

Tanításaiban részletesen foglalkozott a gondolat és az idő természetével. Szerinte a gondolat mindig a múlthoz kötődik, hiszen az tapasztalatokból, emlékekből és tanult mintákból ered. Mivel a gondolat a múlt terméke, nem képes teljesen befogni a jelen pillanat valóságát. A gondolat ezért gyakran akadályozza meg, hogy tisztán lássuk a dolgokat, hiszen a valóságra vetíti múltbeli tapasztalatainkat. Az idő (vagyis a jövő iránti vágyakozás és a múltbeli eseményekhez való kötődés) és a gondolat közötti kapcsolat eltorzítja a jelen pillanatot. Arra hívta fel a figyelmet, hogy a gondolatokat és időbeli kötődéseinket meg kell értenünk, ha valóban szabadok akarunk lenni.

Szerinte minden ember erősen kondicionált – társadalmi, kulturális és pszichológiai értelemben. Ez a kondicionáltság hatással van arra, hogyan látjuk magunkat, másokat és a világot. Gyerekkorunk óta megtanítják nekünk, hogyan viselkedjünk, mit gondoljunk, és mi a "helyes" vagy "rossz". Szerinte ezek a kondicionált hiedelmek és reakciók rabságban tartanak bennünket. Ahhoz, hogy felfedezzük az igazi szabadságot, meg kell kérdőjeleznünk és meg kell figyelnünk ezeket a hiedelmeket. A belső függetlenség elérése érdekében el kell hagynunk a társadalom által ránk rakott korlátokat.

Azt tanította, hogy az igazi tudatosság a jelen pillanat mély megéléséből fakad. Ez a jelenlét nem jelent különleges technikát vagy módszert – egyszerűen annyit, hogy teljes figyelemmel jelen vagyunk, ítélkezés és elvárások nélkül. A tiszta figyelem állapotában az ember minden helyzetet és érzést befogad anélkül, hogy megváltoztatni akarná azt. Ez a megfigyelés egyfajta tükrözés, amelyben önmagunk észlelésén keresztül tisztán láthatjuk a valóságot.

Krishnamurti szerint az ego egy mesterséges, elválasztó konstrukció, amely saját magunk megismerését akadályozza. Az ego igyekszik minden helyzetben különálló entitásként meghatározni magát, így állandóan védi önmagát és folyamatosan igazolja létezését. Ez az énkép sokszor feszültséget és szenvedést eredményez, mert az egyén nem tud kilépni a saját magáról alkotott történetéből. Arra ösztönözte az embereket, hogy ismerjék fel az ego illúzióját és annak korlátait, és így meglássák, hogy mi rejlik az egyén által kreált "én" mögött.

Szerinte az igazi szeretet és együttérzés csak akkor tud kifejeződni, ha meghaladjuk az önzést és az egót. Az ego folyamatosan a saját vágyainkat és félelmeinket helyezi előtérbe, így elzár minket a valódi szeretet élményétől. Azonban ha felismerjük az ego korlátait és elengedjük azokat, megnyílik a lehetőség az önzetlen, ítéletmentes szeretet megtapasztalására. Ezt a fajta szeretetet és együttérzést az egyetemes tudatosságból származónak tekintette, amely nem a személyes érdekeken alapul, hanem a mély megértésen és kapcsolódáson keresztül áramlik.

Hangsúlyozta, hogy senki más nem adhatja át nekünk az igazságot; ezt csak saját magunk fedezhetjük fel. Ebből következően nem támogatta a spirituális tanítók vagy mesterek követését, mert úgy vélte, hogy az igazság keresése egyéni út, amelyet senki sem mutathat meg helyettünk. Ez a megközelítés arra ösztönzi az egyént, hogy saját maga fedezze fel az igazságot, ahelyett hogy mások válaszait követné.

Krishnamurti szerint a társadalmi problémák megoldása nem a politikai vagy gazdasági rendszerek átalakításában rejlik, hanem az egyének belső változásában. Úgy vélte, hogy az emberiség kollektív szenvedése és konfliktusai abból erednek, hogy az emberek nem ismerik saját magukat, és a saját belső konfliktusaikat kivetítik a világra. Ezért a valódi társadalmi változás akkor kezdődik, amikor az egyének hajlandóak szembenézni saját belső szenvedésükkel és kondicionáltságukkal, és így egy magasabb szintű tudatosságot érnek el.

Tanításai ma is sok embert inspirálnak az önismeret és a belső szabadság felé vezető úton. Az ő filozófiája a spirituális keresés egyszerű, ám mély alapelveit tárja fel, és az önállóságot, valamint az igazság egyéni keresését helyezi előtérbe.

Tudatosság

A tudatosságot életművében központi témaként kezelte, amelyet részletesen és mélyrehatóan vizsgált. Számára a tudatosság nem pusztán egy intellektuális fogalom volt, hanem egy élő, tapasztalati folyamat, amely elengedhetetlen az önismerethez és a belső szabadsághoz. Tanításaiban arra ösztönözte az embereket, hogy vizsgálják meg tudatosságuk természetét, feltárva annak mélyebb rétegeit. Az alábbiakban részletesen ismertetem, hogyan közelítette meg a tudatosság fogalmát.

Szerinte a valódi tudatosság a személyes ítéletek, előítéletek és vágyak nélkül történő önmegfigyelésből fakad. Azt tanította, hogy amikor megfigyeljük önmagunkat – gondolatainkat, érzelmeinket, cselekedeteinket –, akkor fontos, hogy ne próbáljuk megváltoztatni vagy elítélni őket. Ez az ítéletmentes figyelem lehetővé teszi, hogy megértsük saját belső működésünket anélkül, hogy elfojtanánk vagy eltérítenénk azt, ami felmerül bennünk. Úgy vélte, hogy amikor teljes figyelemmel és nyitottsággal vagyunk jelen, akkor a tudatosságunk elmélyülhet, és képesek lehetünk meglátni a saját elménk és gondolataink valódi természetét.

A gondolkodást úgy írta le, mint egy olyan folyamatot, amely az emlékekből, tapasztalatokból és a kondicionáltságból fakad. Szerinte a gondolat mindig a múlt terméke, mivel azt a korábbi tapasztalatok alakítják. Emiatt a gondolat korlátozott, és nem képes teljesen befogni a jelen pillanatot. A tudatosság viszont túlmutat a gondolatokon: ez az a "tiszta figyelem" állapota, amelyben megértjük, hogy a gondolat csak egy része az egész lényünknek, és hogy túl tudunk lépni a gondolatok által teremtett korlátokon. Szerinte a tudatosság akkor bontakozik ki igazán, amikor meglátjuk, hogyan működik a gondolat, és képesek vagyunk elhatárolódni attól.

A tudatosság egyik fontos elemének a teljes figyelmet tekintette, amelyben az ember minden részletet, érzést és eseményt azonnal és teljesen megél. Ez a fajta tudatosság nem szorul módszerekre vagy technikákra – egyszerűen azt jelenti, hogy teljes jelenléttel figyeljük a pillanatot. Szerinte amikor teljes figyelemmel vagyunk jelen, akkor nincs különbség a megfigyelő és a megfigyelt között; egyfajta egység jön létre, amelyben az elménk megszabadul a szokásos elvárásoktól és ítéletektől. Ez a teljes figyelem egyfajta tisztaságot eredményez, amely segít megérteni az életet és a valóságot minden torzítás nélkül.

Számára a tudatosság egyik kulcsfontosságú aspektusa az, hogy felismerjük és meghaladjuk a kondicionáltságunkat. Szerinte mindannyian mentálisan és kulturálisan kondicionáltak vagyunk, ami azt jelenti, hogy gondolatainkat, hiedelmeinket és reakcióinkat mélyen befolyásolják a múltbeli tapasztalatok és a társadalmi elvárások. A tudatosság gyakorlása során megláthatjuk, hogyan hatnak ránk ezek a minták, és hogyan torzítják a valóságot. Amikor felismerjük, hogy miként vagyunk kondicionálva, lehetőség nyílik arra, hogy elengedjük ezeket a korlátokat, és így megteremtsük a valódi belső szabadságot.

Szerinte az ego az az elkülönült, önközpontú énkép, amely folyamatosan védi és igazolja saját létezését. Az ego hajlamos arra, hogy állandóan összehasonlítson, elvárásokkal teljen, és vágyakkal vagy félelmekkel reagáljon. A valódi tudatosság viszont túllép ezen az énközpontú gondolkodáson; ez egy olyan állapot, amelyben az ember nem azonosítja magát az egóval, hanem képes azt kívülről megfigyelni. Úgy vélte, hogy amikor felismerjük az ego illúzióját, és nem azonosítjuk magunkat vele, akkor egy sokkal tisztább és mélyebb tudatosság bontakozhat ki.

Krishnamurti tanítása szerint az igazság csak akkor tapasztalható meg, ha az ember teljes tudatossággal van jelen. Az igazság nem egy távoli cél, hanem valami, ami csak a jelen pillanatban tapasztalható meg. Amikor a gondolatokat, vágyakat és félelmeket elengedjük, és figyelmesen, nyitottan megéljük a pillanatot, akkor megnyílhatunk az igazság számára. Hangsúlyozta, hogy az igazság keresése során minden külső forrás és tanítás helyett az egyéni, ítéletmentes figyelem az, ami vezethet minket.

Szerinte a valódi tudatosság elérése együtt jár a szeretet és az együttérzés megélésével. Amikor az ember megszabadul az egótól, képes tisztán látni másokat, és megérteni az emberi kapcsolatokat minden elvárás vagy ítélet nélkül. Ez a szeretet nem öncélú, hanem a tudatosság természetes kifejeződése, amely mély megértésen és kapcsolódáson alapszik. Krishnamurti számára a szeretet és a tudatosság nem választható el egymástól; a valódi szeretet a teljes jelenlétből és figyelemből születik.