Ildikó von Kürthy

JÖHET A HOLNAP

Fordította: Almássy Ágnes

A mű eredeti címe: Morgen kann kommen

Copyright © 2022 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Almássy Ágnes, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-337-4 (papír)

ISBN 978-963-614-338-1 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Németh Marcell

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Rátz Mária

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

„There’s no greater power

than the power of goodbye”

(Nincs hatalmasabb a búcsú erejénél)

MADONNA

Anyámnak.

PROLÓGUS

Azon a napon történt, amikor új életet akartam kezdeni. Azt gondoltam, a legrosszabbat már magam mögött hagytam. Tévedtem. A legrosszabb még ott volt pont előttem. A sors mintha egy láthatatlan drótot feszített volna ki az utamba, csapdába csalt egy olyan helyen, amelynél banálisabbat el nem lehet képzelni. Ezért aztán teljesen felkészületlenül és védtelenül ért a csapás.

Megbotlottam, elestem, még arra sem voltam képes, hogy kezemet védelmezőn az arcom elé emeljem. Éreztem, ahogy apró darabokra törik bennem minden, valamennyi nyomorult kis részem, ami a történtek után még ép maradt. Abban a pillanatban világossá vált, ezúttal nem sikerül egyedül talpra állnom.

És tudtam azt is, önmagam számára is meglepő bizonyossággal, hogy csupán egyetlen ember segíthet. Fogalmam sincs, miért jelent meg hirtelen olyan tisztán a szemem előtt, mintha ott állna mellettem, segítő kezét nyújtva.

Éppen ő. Mindazok után, ami történt.

Még mindig felfoghatatlan. Megbocsáthatatlan. Feledhetetlen.

Egyetlen nap sem múlt el az utóbbi tizenöt évben, amikor ne jutott volna eszembe, mit tett velem. Egyetlen nap sem, amikor ne átkoztam volna el az aljas árulásától megdöbbenve, egyetlen nap sem, amelyen ne forrtam volna a dühtől és törtem volna össze a bánattól. Egyetlen nap sem, amelyen ne hiányzott volna olyan fájón, hogy néha úgy éreztem, egy részem szakadt ki belőlem.

Azt hiszem, leginkább azt vettem tőle rossz néven, hogy kénytelen voltam nélküle élni. Egyszerűen otthagyott, és tett róla, hogy ne legyen visszaút. Soha nem kért bocsánatot. Miért is tette volna? Tudta, hogy sohasem bocsátok meg.

Ez az elmúlt évek alatt sem változott.

Most mégis el kell mennem hozzá.

Hová máshová?

RUTH

A drogériában állok a fotósarok, a szappanok és a százszázalékos őszhajfedést, ragyogó, intenzív színt ígérő hajfestékek között, és úgy döntök, újra boldog leszek. Vagy legalábbis boldogabb. Az elhatározástól fellelkesülve körbepillantok: az unalomig ismert környezet kellemes kontrasztot alkot emelkedett lelkiállapotommal.

Már hetek óta csak sajnáltam magam, átkoztam boldogtalan sorsomat, és rettegtem ettől a naptól. Az ötvenegyedik születésnapom és a tizenötödik házassági évfordulóm napja. Annyira féltem ettől a sötét kettős jubileumtól, annyi éjszakán forgolódtam ébren, annyi órát sírtam át, hogy ma reggel, amikor felébredtem, legszívesebben azonnal visszaaludtam volna. Feltett szándékom volt, hogy a paplan alatt töltöm a napot, meg sem mozdulok, igyekszem tudomást sem venni róla, és reménykedem, hogy egyszerűen csak véget ér. Dél körül meglepve állapítottam meg, hogy az összes félelmemet elféltem, az eseményre már nem maradt belőle semmi.

Mint amikor tizedikben a citromsavciklusról kellett kiselőadást tartanom. Attól a perctől kezdve rettegtem a feladattól, amikor a biológiatanárnőnk, Frau Opitz szigorú tekintettel rám osztotta. Át akartam menni egy másik iskolába, megszökni vagy meghalni. És amikor végül remegve, a hetekig tartó rettegéstől nyúzottan és az idegösszeomlás szélén kiálltam az osztály elé, belekezdtem: „A citromsavciklus annak az anyagcsere-folyamatnak a része, amelyben a szénhidrátok, zsírok és fehérjék szén-dioxiddá és vízzé alakulnak, miközben energia termelődik.” És nem történt semmi. Nem nyílt meg alattam a föld, hogy elnyeljen, az osztálytársaim nem nevettek ki, mert kicsit sem érdekelte őket az előadásom, a biológiatanárnő beteg volt aznap. A helyettesítő tanár – aki amúgy rajzot és művészettörténetet tanított – pedig ötöst adott a beszámolómra; nyilvánvalóan nem elismerésből, hanem inkább azért, mert nem értett hozzá.

Ekkor tanultam meg, hogy előre aggódni a legrosszabb fajta félelem. Ékes ellenpéldája annak, amikor előre örülünk valaminek, ami gyakorta ugyancsak hosszabban tartó, meghatározóbb élmény, mint az örömteli esemény maga. Azt viszont sajnos nem sajátítottam el, hogyan lehet arra a pillanatra tartogatni a félelmet, amikor valóban van értelme aggódni. „Akkor kelünk át a hídon, amikor elértük”, mondogatta apám, ha már ősszel elkezdtem aggódni, hogy részt kell majd vennem az iskolák nyári ifjúsági olimpiáján. Azt remélte, ezzel megnyugtat. De ez soha nem sikerült neki.

A Ne aggódj, tanulj meg élni! című könyvet a személyiségem megcsúfolásának éreztem, mivel számomra az aggodalom az élet olyan természetes velejárója volt, mint a felhők az égen, a morzsák az ágyon vagy a fejfájás jó néhány pohár vodka-szóda után. És igazából nem ismerek olyan nőt, aki ne érezné magát megsértve sokszínű nőiségében az olyan szégyenletesen leegyszerűsített daloktól, mint a Don’t Worry, Be Happy.

De vajon megkockáztatnám-e, hogy azt állítsam, szeretek aggodalmaskodni? Ezen még gondolkodnom kell, de nem tartom kizártnak. Mert mi lennék az aggodalmaim nélkül? Egy események nélküli történet, görbék nélküli kardiogram, évszakok nélküli esztendő. Mindenesetre egy könyv Aggódj és élj! címmel sokkal inkább felkeltené az érdeklődésemet.

Olykor persze irigylem a sztoikus nyugalommal rendelkező embereket, akik csak olyasmiért aggódnak, amiért érdemes, csak akkor és olyan érzelmeket mutatnak, amelyeknek van okuk és aktualitásuk. De teljesen fölöslegesen költöttem volna el többezer eurót életvezetési tréningre, ha még mindig azt hinném, hogy valahol mélyen ott rejtőzik bennem az a nő, aki csak akkor kel át a hídon, amikor már odaért.

Ennek megfelelően tehát a szokásos rémülettel néztem a mai dátum elé, de aztán délutánra valami szenvedélyes tettvágytól fűtve, ellenállhatatlan késztetéstől hajtva elhatároztam, hogy kipróbálok egy új hajszínt, a vészhelyzetre való tekintettel azonnali időpontot kérek holisztikus szemléletű személyes életvezetési tanácsadómtól, Carlos Weber-Stemmlétől, és visszahódítom az életemet, a férjemet. Pontosan ebben a sorrendben. Nem hagyom, hogy ez a nap mindörökre a rettegés dátumává váljon, hogy a következő hónapok elvesszenek. Nem engedem a sorsnak, hogy ellopja az értékes időmet. És másnak sem.

„Ruth Westphal bátran járja a saját útját.” Olvastam valahol, hogy ha az ember komolyan akarja venni magát, teljes néven kell szólítania önmagát.

Életem remélt fordulata fellelkesít és szárnyakat ad, sietve suhanok a langymeleg májusi esőben a legközelebbi drogériába. Kijelölöm a jövőm irányát, megismerkedem a hajfestékpiac legújabb trendjeivel. Az elmúlt év nyomot hagyott rajtam e tekintetben: a szürke fátyol, amely ráborult az életemre, a hajtöveimet sem kímélte. Fél évszázadon át mézszőke voltam és karcsú. Bár be kell ismernem, hogy a teremtésnek eredetileg más terve lehetett velem, ugyanis dundi, fakó hajú gyerek voltam. Ám a hajfestékeknek és a diétáknak köszönhetően soha nem kellett megbarátkozom a valódi önmagammal.

A „szeresd magad olyannak, amilyen vagy” általános érvényű elvét soha nem merészeltem volna megkérdőjelezni, de néhány lábjegyzetet azért hozzáfűztem magamban. Igen, szeretem magam olyannak, amilyen vagyok. Kivéve, amikor már megint utólag megsértődöm valami semmiség miatt. Vagy amikor nagy társaságban felháborodom a jobboldali AfD-párt populista tézisein, de tévedésből PDF-et mondok. Vagy amikor pánikba esem ahelyett, hogy hideg fejjel végiggondolnám a dolgokat, és csak rontok a helyzetemen. Vagy amikor pár perc után megszakítom a meditációt, mert beleszédülök a gondolataim kavalkádjába. Vagy eszem egy második vagy harmadik süteményt is. Vagy a lenőtt hajvégek láttán felfedezem azt a nőt, aki valójában lennék, ha ősidőkkel ezelőtt nem döntök a szőke alteregóm mellett. A magam iránti szeretetem – ezt be kell ismernem, persze nem nyilvánosan vagy a meditációs csoportban – bizonyos feltételekhez kötött. Az ősz csimbókokat a fejemen elfogadhatatlannak érzem, putyini zéró toleranciával és egy doboz szőkésbarna hajfestékkel szállok szembe velük. Csatába indulok, de közben nem akarok úgy kinézni, mint egy harctér. Ma van az ötvenegyedik születésnapom. Ebben a törékeny lelkiállapotban legkevésbé sem szeretnék annyi idősnek látszani, amennyi vagyok és amennyinek érzem magam.

Már az ötvenediket sem olyannak képzeltem, amilyen volt. A férjemmel és az anyósommal kellett ünnepelnem. Gyertyafényes vacsora az idősotthonban. Kímélő koszt. Fél hattól fél nyolcig, csak hogy meg ne zavarjuk a megszokott napirendet. A férjem ragaszkodott hozzá, hogy ott tartsuk, mondván, talán ez lesz az utolsó születésnapom, amit az anyjával ünnepelhetek.

– Arra számítasz, hogy jövőre meghalok? – kérdeztem derűs szarkazmussal, de a viccelődésem süket fülekre talált. A férjem csak a saját vicceit szereti meg az anyját, őt mindenekfelett, és Isten a tanúm, nem szeretnék keményszívűnek tűnni, de az a mondat, hogy „talán ez lesz az utolsó alkalom”, húsz éve minden egyes születésnapon, minden karácsonykor és gyakran húsvétkor vagy szilveszterkor is elhangzott – kivéve, ha síelni mentünk.

Valamikor aztán feladtam a reményt, hogy valaha ebben az életben lesz még lehetőségem ünnepelni a házsártos anyósom nélkül, akinek a szemében soha nem voltam elég jó a fiának, és aki egyetlen alkalmat sem mulasztott el, hogy ezt az orrom alá dörgölje. Bár folyton beteg volt és kiállhatatlan, rendkívül szívósnak bizonyult. Hogy aztán éppen az ötvenedik születésnapom estéjén szenderült végül kilencvenöt évesen örök nyugalomra, az kedvezőtlen színben tüntetett fel engem és a kerek évfordulómat is. A férjem a mai napig nem heverte ki ezt a sorscsapást, és az ötvenegyedik születésnapomat nemcsak az anyósom, de a férjem nélkül is fogom ünnepelni. Azt mondta, szüksége van egy kis magányra, állítólag, hogy magára találjon. De mi van, ha tulajdonképpen egészen mást keres? Gyorsan elhessentem ezt a gondolatot. Ez a május tizenötödike felejthetetlen lesz.

Fogalmam sem volt, mennyire rátapintottam az igazságra.

Egy kissé molett nő furakodik el mellettem, meglök a kosarával, elmormol egy bocsánatkérést. Nem nézek fel. Elmélyülten tanulmányozom a bronde hajfesték leírását a dobozon: Nem tudja eldönteni, hogy szőke vagy barna hajat szeretne? Ez az új trendi hajszín a megfelelő választás, ami Jessica Albának, Giselle Bündchennek és Jennifer Anistonnak köszönhetően egyre divatosabb. Hipnotizáló színhatás, egyszerre merész és decens. A bronde hajszín minden bőrtípushoz illik, ragyogó kisugárzást kölcsönöz, egyéniséget ad minden nőnek.

Ez tetszik, szívesen lennék ragyogó kisugárzású nő, bár egy igazi Giselle Bündchenhez legalább másfél méter hiányzik a magasságomból. Kihúzom a vállam és emlékeztetem magam, hogy úgy döntöttem, mától boldog, magával megbékélt nő leszek. Azért egy kis bronde hajfesték nem árthat ennél az átváltozásnál. Ahogy a brokkolinak is kell egy csipetnyi szerecsendió. Nem elengedhetetlen, de ajánlatos.

Elindulok a pénztár felé. Amikor elmegyek a fotónyomtató mellett, hangos, ingerült sóhajt hallok a hátam mögül. Hátranézek, a gép mellett egy sovány eladónő áll.

– Már megint itt felejtett valaki egy fényképet – motyogja félhangosan maga elé, majd szemrehányó tekintettel felém fordul. – Ez a magáé?

Megkönnyebbülve rázom a fejem. Mindig megörülök, ha nem én vagyok a vétkes, ha meggyőződéssel háríthatom el a felelősséget. Valószínűleg azért, mert bármikor készségesen tartottam a hátam minden kellemetlenségért, ami a környezetemben történt, beleértve a hétvégi rossz időjárást, a vonatok késését vagy nyaranta a tenger nem megfelelő hőmérsékletét.

– Akkor biztos azé a vevőé, aki az előbb volt itt – mormolja az eladónő. – Egy csomó fényképet nyomtatott ki, ezt meg itt felejtette. Magára vessen, nekem véget ért a munkaidőm! – tépi szét és dobja a nyomtató melletti papírkosárba a fotót határozott mozdulattal, ám az indokoltnál jóval indulatosabban, majd bosszúsan elsiet a tamponok és egészségügyi betétek felé. Még a hátából is árad az ingerültség.

Ártatlan kíváncsiság, valami halvány sejtelem, véletlen vagy a sors keze? Odalépek a nyomtatóhoz, gyors pillantással megbizonyosodom, hogy senki sem figyel, majd kihalászom a négyfelé tépett fényképet a kosárból. Nem tagadom, hogy érdekel más emberek élete. Követem őket az Instagramon, a Facebookon, elolvasom a gyászjelentéseket, megnézem az otthonukat a lakberendezési magazinokban, és szeretek a sötét utcákon sétálva az ablakokon bekukucskálni a kivilágított szobákba, meglesni egy-egy apró életképet idegenek mindennapjaiból. Családokat vacsora közben, embereket az íróasztalnál ülve, baráti társaságokat beszélgetve, párokat a tévé előtt. Egyszer a Zeppelinstrassén két táncoló nőt láttam egy első emeleti nagy lakókonyhában. A zenét nem hallottam, de láttam a felszabadult örömüket, és azt gondoltam, itt boldog emberek laknak. Hosszú perceken át álltam a szemközti járdán, és eltöprengtem, vajon rólunk mit gondolnának, ha belesnének az ablakunkon. De nálunk elektromos redőnyök vannak, amelyek sötétedés után a külvilág és közénk ereszkednek. Van mit rejtegetnünk. És soha nem táncoltunk.

A vidám nők a konyhában. Ezer éve volt már. Minden, ami két hétnél régebben történt, olybá tűnik, mintha ezer éve lett volna. Milyen abszurd, hogy eddig folyton boldogabbnak tartottam másokat, mint magamat. Mennyi időt vesztegettem el örökös elégedetlenkedéssel, pengeszájú méricskéléssel. Állandóan szembeállítottam magam másokkal, legfőképp a nőkkel. Karrier, alak, frizura, intelligencia, szépség, stílus tekintetében. Okosak, szépek-e a gyerekek, külföldön járnak-e egyetemre, milyen állapotban van az illető előkertje, pincéje, arca, anyagcseréje, házassága? Az effajta összevetésből gyakorta én jöttem ki rosszul, és természetesen mindent megtettem azért, hogy irigyeljenek azok a nők, akiktől én is elsárgultam. Ez igencsak megerőltető volt, ám úgy gondolom, összességében egész hatékony voltam.

Eközben azonban szem elől tévesztettem, hogy valóban irigylésre méltó voltam, és minden okom megvolt rá, hogy boldog legyek. De ennek vége. Elmúlt. Egy csapásra. Ma már az anyósom is hiányzik, és senki sem irigyel. A legtöbben szánakoznak. Néhányan átmennek az utca túloldalára, ha meglátnak. Mintha az, hogy a férjem egy kis időt kért magának, valami krónikus, ragályos betegség tünete lenne.

A nyomtató melletti asztalon lassan, áhítattal illesztem össze a széttépett fénykép darabjait, kíváncsian, milyen részletet fogok majd látni valaki életéből. Egy tájat talán, egy házat vagy az utolsó nyaralás egyik pillanatfelvételét? Egy arcot pillantok meg? Egy idegen szempárt? Vajon milyen történetet mesél nekem?

Egy tizedmásodperccel később darabjaira hullik az életem. A fotóra meredek, a tenyerembe söpröm a fecniket, mint a kenyérmorzsákat, majd ész nélkül kirohanok az üzletből. Végigszáguldok a sétálóutcán, az Isar fölötti hídon át a parkolóhoz, ahol a kocsim áll. Behajítom a táskámat meg a fénykép darabjait az utasoldali ülésre.

Nagy levegőt, mondom magamnak, hogy képes legyek legalább egyetlen világos gondolatra. Mint egy távirányított robot, beütöm a címet a GPS-be. Persze kívülről tudom, bár egy örökkévalóság óta nem jártam már ott. Ohnsorgweg. Egy ház házszám nélkül. Otthon. Nyolc óra tizenhat perc. Hétszázkilencvenhét kilométer. A térkép erős forgalmat mutat München térségében, dugót Lipcse előtt, az Elba-alagúton este tíz után csak két sávban lehet haladni. Előreláthatólag éjfél körül érkezem Hamburgba.

Vajon otthon lesz? Ott lakik még egyáltalán? Az óta az éjszaka óta nem hallottunk egymásról. Még csak meg sem próbálta megmagyarázni vagy szépíteni, amit tett. Egyetlen szóval sem. Se üzenet. Se bocsánatkérés. Egyszerűen csak eltűnt, pusztítást és kétségbeesést hagyva maga után. Annyi mindent tett egy csapásra tönkre.

Hamburgot is elvette tőlem, a várost, amelyet egykor úgy szerettem, mint a második otthonomat. Ott kaptam életem első csókját, az első szerelmi bánatot is ott éltem át. Emlékszem a manzárd ferde falaira, a virágos tapétára, a karácsonyi mézeskalácsra, a nyári napokra az Elba partján, piknikekre a parkban és sütizésre Blankenesében.

Emlékeimben a házat mindig bútorfény, régi könyvek és házias ételek szaga lengte be. Ha jöttünk, frissen felhúzva vártak az ágyak, a fürdőszobában a bojler fel volt fűtve. Nincs annál jobb, mint fürdés után bebújni a keményített, illatos ágynemű alá, amely a bőr melegétől lassan elveszíti hűvös tartását, és jólesően, kellemesen, védelmezőn öleli körül egész testünket. Rózsaszín függönyök. Kis karos csillár a mennyezeten. Egy halványzöld komód. És aztán elalszom hercegnőhöz illő szobámban azzal a csodás tudattal, hogy szünidő van, és egyenesen az üvegből kanalazhatom majd a nutellát. A gyerekkorom nagymamánál és nagypapánál.

Mennyire szerettem ezt! Mennyire hiányzik a mai napig!

És még csak el sem búcsúzhattam.

Vajon áll még a ház? És ha igen, beenged majd vajon, kiabál, kinevet, elhalmoz a jól ismert szemrehányásokkal, vagy simán kidob? Pattognak a kérdések a fejemben. Válaszokhoz nincs erőm. Indulnom kell.

Pár perc múlva, már a béke angyala szobránál jut eszembe, hogy a drogéria előtt hagytam a kutyámat. Őrült pánikban fordulok vissza. A jólelkű állat úgy üdvözöl, mintha ezer éve nem látott volna, és már nem is számított a visszatérésemre, bár mindig ezt csinálja, akkor is, ha csak vécére megyek ki.

Csupán egy hete van nálam a coachom, Carlos WebberStemmle kifejezett helytelenítése ellenére.

– Meggondolatlan és szükségtelen visszavágás egy ártatlan állat kárára – mondta, amikor közöltem vele, mi a szándékom. – Gyerekes provokáció, amit tervez. És ha visszatér a férje, akkor mit csinál? Pontosan tudja, hogy fél a kutyáktól. Akkor majd választás elé állítja: vagy ő, vagy a kutya.

– Ha erre kerülne a sor, biztosan találok egy jó helyet a férjemnek – próbáltam viccel elütni a dolgot, ám Carlos láthatóan nem volt vevő rá. – Ártalmatlan, kedves kicsi kutyát választok majd – mondtam engesztelőn. – Olyat, akitől éppúgy nem kell félnie, mint tőlem.

Egy nagyjából retikül nagyságú, kezes kutyus képe lebegett a szemem előtt, lehetőleg a hipoallergén fajtából, olyan, amelyik nem hullatja a szőrét és nem túl bonyolult jellem. Egy olyan édes kiskutya, amilyet jómódú szülők vesznek ajándékba a kislányuk születésnapjára. Ezek a kutyusokat – ahogy a kis gazdijukat is – Friedának, Paulának vagy Lottának hívják, rózsaszínű kis fekhelyeken alszanak, színben összeillő nyakörvet és pórázt viselnek, és saját Instagram-profillal rendelkeznek.

A menhelyet vezető nőnek pontosan leírtam, milyennek képzelem jövőbeni kis lakótársamat.

– Mindenképpen lánykutya legyen, örüljön nekem, amikor hazaérek, vigasztaljon, legyen kedves, nyugodt, békés. Ne legyenek túl nagy igényei és sztárallűrjei. Azt szeretném, ha mellette teljesen ellazulhatnék és önmagam lehetnék – és gondolatban hozzátettem: egyszerűen pont az ellentéte legyen a férjemnek.

A menhelyes nő rosszalló tekintettel végigmért, majd így szólt:

– Jó sokat vár el egy kutyától. És cserébe mit tud nyújtani neki?

A kérdés meglepett, némi gondolkodás után feleltem csak.

– Sok helyem és rengeteg időm van, és imádom az állatokat. Kutyákkal nőttem fel, a gyerekkoromat gyakorlatilag a bokszerünk, Imperátor kutyaházában töltöttem. Számomra a kutyák hozzátartoznak a teljes élethez.

– És mostanáig nem volt teljes az élete?

– Változott a helyzet – tettem egyértelművé hanghordozásommal, hogy nem óhajtok felelni a további kérdezősködésre.

Ahogy végigvezettek a számtalan ketrec mellett, egyre nehezebb lett a szívem. Mennyi kidobott, bezárt kutya! Ki fogja megszánni őket? Némelyik még a fejét sem emelte fel, amikor elmentünk a ketrece előtt, mások óvatosan csóválták a farkukat, és félénken közelebb jöttek. Hajlamos vagyok a melodrámára, és miközben bejártuk a menhelyet, hirtelen úgy éreztem, mintha én is be lennék zárva. Mintha egyik ketrecből pillantanék egy másikba, miközben felmerül a kérdés, egyáltalán ki tudna itt megmenteni kit? Nem volna észszerűbb egy közös kitörést tervezni? Mert hiába a legszebb helyen álló ház az Englischer Gartennél, a fényárban úszó szobák intarziás parkettával, hiába a jólét, biztonság, személyi coach és exkluzív Pilates-csoport, az életemet valahogy egy folyamatosan zsugorodó ketrecnek éreztem. De ki kényszerített be oda, kinél van a kulcs és ki szabadíthat onnét ki?

Egy kis terrier nekiugrott a rácsoknak és acsarkodva a levegőbe kapdosott, mintha láthatatlan ellenség állna ott. Így soha nem kerülsz ki innen, gondoltam, kicsit igyekezned kellene, hogy kedvesebb légy. Mert így tartanak tőled. A terrier dühös ugatással válaszolt, mintha lázadozna a sorsa ellen, és meg akarná mutatni, mennyi düh és élet van benne. Elszégyelltem magam, és gyorsan továbbmentem. Én már túlságosan régen nem voltam igazán dühös.

Aztán észrevett Dagmar. Méltóságteljesen, de sietve a ketrece ajtajához ügetett, szemügyre vett, döntött, és nem tűrt ellentmondást. Én pedig napok óta először újra elmosolyodtam. Fél órával később egy nyáladzó, szelíd óriással hagytam el a menhelyet. Dagmar, a szomorú szemű, karamellsárga dog úgy döntött, kiszabadít a ketrecemből.

Loholok vissza Dagmarral az autóhoz, kicsit meglepi a gyors tempó, de mintha érezné, hogy indokolt ez a sietség. Dagmar inkább lassú, megfontolt természet. Amikor tegnapelőtt futni mentem vele az Englischer Gartenbe, az első kilométer után egyszerűen leült az út közepén, és hetven kilójának minden grammját bevetve megmakacsolta magát, nem volt hajlandó egyetlen lépést sem tenni tovább abba az irányba, amellyel egyre távolabb került volna a kosarától.

Visszafelé bezzeg fürgén futott, mint egy gazella.

A GPS szerint érkezésem új időpontja a hamburgi Ohnsorgwegre most már nulla óra huszonnyolc perc. Beindítom a motort, de mielőtt elindulnék, gyors pillantást vetek a sorsdöntő fénykép darabkáira. Az egyiken egy férfi arca látható. Csupán bélyegnagyságú. De teljesen felismerhető. Úgy mosolyog rám az utasülésről, mintha át akarná venni tőlem a volánt. Mint egy vigyorgó gépjárművezetés-oktató, aki mindent jobban tud, és mindig készen áll, hogy elkapja a kormányt vagy a fékre lépjen.

Ez nem egy idegen arca. És ez a szempár sokkal többet árul el, mint amennyit valaha tudni akartam: hazugságról és megcsalásról, aljasságról és a saját ostobaságomról.

Gázt adok.

A férjem mosolyog.

GLORIA

Az volt az érzése, hogy ma történni fog valami. Még el sem kezdődött a nap, de Gloriának máris rossz benyomása támadt. Szokatlanul korán ébredt, és úgy érezte, mintha hirtelen a sors célkeresztjében találta volna magát. Bár ő soha nem hitt a megérzésekben. Túlságosan gyakran előfordult, hogy a vesztébe rohant anélkül, hogy akár a leghalványabb sejtelme lett volna róla. Többnyire olyan férfiakkal járt pórul, akik azt állították, hogy boldogtalan a házasságuk, vagy anyjukkal való kapcsolatuk volt kóros.

Túl gyakran kellett felébrednie a rossz férfi mellett. Újra meg újra kötődésre képtelen kalandoroknak vagy zsarnokoskodó apafiguráknak adta a szívét, akik mind széles vállúak, dominánsak, keményszívűek, megközelíthetetlenek voltak. Éppúgy, mint az apja, aki a legelső volt a „rossz” férfiak meglehetősen hosszú sorában.

Nem szívesen gondol vissza például Dieterre, aki azt javasolta, hogy hármasban éljenek, bár a megállapodásba a feleségét nem akarta beavatni. Tobiastól pedig végül fejvesztetten menekült, amikor az felvetette, mi lenne, ha a zsarnok anyja hozzájuk költözne az idősotthonból, ahonnan lehetetlen viselkedése és a többiek terrorizálása miatt kitették. Christian igazi nyárspolgár volt, róla sem voltak túl jó emlékei – kapcsolatuk idegőrlő hatalmi harc volt, viszont húsz évvel ezelőtt tőle született meg a fia.

Amikor Gloria megtudta, hogy terhes – kissé kaotikus lényéből fakadóan nyilván legalább egyszer elfelejtette bevenni a fogamzásgátló tablettát –, azonnal el akarta vetetni a gyereket. Harmincnégy évesen hozzávetőleg sem tudta kézben tartani az életét, rosszul fizetett könyvesbolti eladóként dolgozott, miközben regényíró szeretett volna lenni, kávézót nyitni, vagy kalandvágyó barátnőjével, Evával a tenger által partra vetett limlomokból készített tárgyakat árulni La Gomera szigetén. Gloria tele volt kusza vágyakkal, kiforratlan tervekkel, és tulajdonképpen csak azzal volt tisztában, hogy mit nem akar: férjhez menni és gyereket szülni. Az olyan lett volna, mintha feladná önmagát, elszigetelődne, egyfajta önkéntes karanténba vonulna, miközben az álmai, vágyai szép lassan elhalnának, mint a kivéreztetett nyulak. Látta, ahogy az anyja, a húga elszürkül, elnémul az apja mellett, és ő nem akart erre a sorsra jutni.

Gloria végül aztán nem a gyerek mellett döntött, csupán nem tett ellene. Eljött a pillanat, amikor késő lett volna elvetetni, és Christiannal megbeszélték, hogy nem maradnak ugyan egy pár, de a gyerek szülei lesznek. Mindent összevetve egész jól működött a dolog – Gloria fia az évek során kedves, helyes fiatalemberré cseperedett, akit nem szívesen engedne el magától, de minden fiatal lánynak őt kívánná. Építésznek tanul Aachenben, és a várostól harminc kilométerre lakik egy csodaszép, régi tanyasi házban, amit Gloria egyik barátja vásárolt meg és újított fel néhány éve.

Christian volt Gloria utolsó nagy szerelme. Ez volt a végső, kezdettől fogva kudarcra ítélt kísérlete, hogy a kapcsolatok terén megfeleljen a polgári értékrendnek, ami Gloria szemében mindig egyenlő volt az alárendeltséggel és az önmegtagadással. Folyton vívódott a sokszor önmaga előtt is szégyelt, úgynevezett rendezett viszonyok utáni titkos álmai és a függetlenség utáni vad, fékezhetetlen vágya között. „Alkalmatlan vagy egy kapcsolatra!” – Hányszor hallotta ezt! Minden szakítása után, illetve bosszantó rendszerességgel az apjától, a húgától, sőt még az anyjától is, aki nem mulasztotta el hozzáfűzni, hogy a jó házasság titka az alkalmazkodóképesség és a kompromisszumkészség.

– Kompromisszumra kész és alkalmazkodó, mint Papa? – kérdezett vissza keserűen Gloria, mire az anyja, ez a sovány, szürke teremtés, aki otthon mindig kötényt viselt, összeszorította a száját, hátat fordított és mosogatni kezdett.

Kapcsolatra alkalmatlan. Mit akar ez jelenteni tulajdonképpen? Gloriának számtalan működő kapcsolata volt. Barátnőkkel és barátokkal, kollégákkal, vásárlókkal, vagy a cukrásszal a Waitzstrassén, aki már tíz éve süti August születésnapjára a felejthetetlen krémtortákat, rajta minden alkalommal más, az aktuális élethelyzethez illő motívummal. Hogy lenne kapcsolatra alkalmatlan?! Csak képtelen nem egyenrangú kapcsolatban élni – sajnos azonban mágnesként vonzza az érzelmileg sérült idiótákat, okostojásokat, vérszívókat, egoistákat. Örökös harcban a fölény megszerzéséért. Ki kerül földre? Ki nem tud többé felállni? Ki hagyja el a küzdőteret győztesként? Gloria egyszer veszített, és utána majdnem nem sikerült újra talpra állnia. Nagyon régen. De még egyszer ez nem fog megtörténni vele.

Eszébe jut a tábla a hálószobája ajtaján: „This pass is dangerous.” A lakótársa, Johann csente el egy veszélyes cornwalli parti ösvényről, és az ötvenedik születésnapja előtti éjszakán felszerelte a szobája ajtajára. Minden alkalommal mosolyog, amikor elmegy előtte, és közben azt kívánja, bár egész életében lett volna egy ilyen táblája.

Gloria élete – ezt be kellett ismernie – tele volt tévelygésekkel és tévedésekkel, zsákutcákkal és szerpentinekkel, kőomlásokkal, veszélyes ösvényekkel, csúszós lejtőkkel, meredek emelkedőkkel, sorompó nélküli vasúti átjárókkal. Bár azt azért nem mondaná, hogy vonzotta a szerencsétlenséget. Az ilyesmiben ő nem hisz. Inkább célzottan kereste a balszerencsét. Mert az volt ismerős neki. Azt ismerte otthonról. A szerencse, a boldogság idegennek hatott. És jó sok idejébe telt, hogy kiismerje önmagát, és úgy-ahogy felnőtté váljon.

Időközben rájött arra is, hogyan tarthatja magát távol – többnyire sikerrel – a rögös utaktól, a gyógyíthatatlan egoistáktól és azoktól a nőktől, akik azt állítják, annyit ehetnek, amennyi jólesik, és a gyerekük az első naptól fogva átalussza az éjszakát. Gloria ötvenhárom éves, azt eszik, amit csak akar (és ez meg is látszik rajta), ismeri a gyengéit, egyedül is képes megvigasztalni magát, és már nem sétál bele minden csapdába, amit magának sikerült felállítania.

Mostanában már többnyire üres mellette az ágy, amikor felébred, és élvezi, hogy egyedül van – a legjobb társaságban. Már azt is megszokta, hogy az esküvőkön egyenesen neki dobják a menyasszonyi csokrot, ami felér egy merénylettel. Az ünnepi vacsorákon általában a szingli asztalhoz ültetik, gyerekek vagy özvegyek mellé, aszexuális vagy kibírhatatlan, neurotikus férfiak mellé, összeesküvéselmélet-hívők, radikális oltástagadók vagy súlyos térítési kényszerrel megáldott, elviselhetetlen ezoterikusok mellé.

Az önjelölt kerítők időről időre próbát tesznek vele, mások csöpögős biztatásokkal traktálják: „Te is megtalálod egyszer az igazit!” Mintha legalábbis egy férfi nélküli nő olyan volna, mint egy autó motor nélkül, egy óra mutató nélkül. Mintha a legfontosabb része hiányozna. A szingli nőket szánni való teremtménynek tartják, és rögtön azt képzelik róluk, leghőbb vágyuk, hogy véget vessenek a férfinélküliség sajnálatos állapotának. És eközben nincsenek tekintettel másokra.

Férjes asszonyok szemében Gloria az első számú közellenség. Kétségbeesett, vad nőstényt látnak benne, aki holttesteken – elsősorban női holttesteken – gázol át, hogy végre férfit szerezzen magának. A partikon gyanakvóan figyelik, és amint Gloria szóba elegyedik egy nős férfival, nem telik bele két perc, máris odacsapódik hozzájuk vagy maga a feleség, vagy egy sietve odaküldött barátnő jelzi, hogy tiltott felségterületen jár.

A legkellemetlenebb az, amikor Gloria ismerősei úgy érzik, feltétlenül fel kell tárniuk szingli létének okait. „Lehetséges, hogy túlságosan magasra teszed a mércét?” – hangzik a feltételezések toplistájának első helyén. Rögtön utána az következik, hogy „a legjobbak már foglaltak” és „az olyan erős nők, mint te, nehezen találnak megfelelő partnert”.

Gloria erre zsigerből úgy válaszol, hogy „nincs szükségem férfira”, amelyhez helyzettől függően olykor még azt is hozzáfűzi, hogy „a te férjedre különösen nem”, ami mindig hitetlenkedést vagy bosszúságot vált ki. Ugyanis bármilyen páni félelemmel őrzik is a nejek a férjüket, kellemetlen számukra a gondolat, hogy pompás férfipéldányaik nélkül is tartalmas, elégedett, színes életet élhet egy nő, sőt ezen nem is akar változtatni.

Gloria legjobb barátnője, Olga huszonöt éve házasságban él, és egyszer a második üveg bor után kibukott belőle az igazság:

– Mind gyűlölünk téged. Mert mind irigylünk. De ezt persze soha nem ismernénk be, mert megingatná azt a törékeny alapot, amelyen szinte minden hosszú házasság nyugszik. Te vagy az élő mementója annak a sok-sok kompromisszumnak, amit minden egyes nap meg kell hoznunk. Te szabad vagy.

– De egyedül vagyok – felelte Gloria.

– Na és? Örülj neki. Mind egyedül vagyunk. Csak ha kapcsolatban vagy, sokkal nehezebb elviselni az egyedüllétet. Huszonöt év házasság után kidolgoztam egy elméletet. – Olga ekkor csuklani kezdett, és nagy levegőket vett, hogy abbamaradjon a csuklás. – A házasság hatalmas társadalmi tévedés, amely azon a feltevésen alapul, hogy férfi és nő összetartozik, egy párként kell együtt élniük. De ez nem igaz. Már Ádámnál és Évánál sem működött. Sőt ők ketten az intő példa számunkra. Éva kíváncsi, nyitott, közlékeny, mindig éhes és saját maga akarja megtapasztalni a dolgokat, hogy tanuljon belőle. Ádám szűkszavú, karrierorientált, szabálykövető konformista, aki inkább a főnökének akar megfelelni, mint a feleségének. Két teljesen különböző fajhoz tartoznak, akik véletlen folytán utódokat képesek nemzeni egymással.

– És mi a helyzet a sok friss szerelmessel, akik kéz a kézben andalognak a parkban meg a házam előtt, és örök szerelmet esküsznek egymásnak? – kérdezte Gloria duzzogva, miközben csordultig töltötte borral a poharakat.

– Kezdetben a biológia vezet minket szándékosan tévútra, marokszámra szórja belénk a dopamint, hogy biztosítsa a fajunk fennmaradását. Jó oka van, hogy miért egy házasság első éveiben születnek általában a gyerekek, és miért hét év után ugrik meg a válások száma. Akkor jövünk rá ugyanis, hogy nem illünk össze. A dopaminnak fuccs, mi meg a padlón találjuk magunkat.

– Azt hittem, szereted a férjedet.

– Persze hogy szeretem a férjemet. De emiatt együtt is kell élnem vele? Nem. Fölöslegesen megnehezíti az életem. Teljesen más, mint én. Alig beszél. Az esti hírek alatt meg sem szólal. A telefonban csupán a legszükségesebb információk közlésére szorítkozik. Néha még azt sem mondja, hogy szia, hisz az nem tesz hozzá a dologhoz. Soha nem hív vissza, mert az az álláspontja, hogy ha fontos, úgyis megpróbálom majd újra hívni. Magától még soha nem kezdeményezett beszélgetést a kapcsolatunkról. Nem szenved az intim közelség hiányától, nem vágyik közös hobbira, jógatáborra Ibizán, kényeztető hétvégére komplett testradír-kezeléssel a Balti-tengernél, és amikor felvetettem, hogy menjünk el párterápiára, hosszan hallgatott, majd szó nélkül kiment a szobából. Ez öt éve volt. Csak olyan nőket ismerek, akik folyton azon agyalnak, hogyan változzanak meg vagy változtassák meg a férjüket, hogy mindkettőjük számára kellemesebb legyen az együttélés. Ahelyett, hogy végre beismernék: nem erre vagyunk teremtve! Ez az egész egy óriási félreértés. Igazából te vagy az, drága Gloria, aki pontosan úgy élsz, ahogy a természet eleve elrendelte nekünk, míg fatális módon nyolcszáz évvel ezelőtt valami meleg trubadúr el nem kezdett énekelni a romantikus szerelemről. Te megelőzted a korodat és minket is.

– Érdekes, így még soha nem tekintettem erre – felelte Gloria. Hízelgőnek érezte, amit Olga mondott.

– Te olyan emberekkel élsz együtt, akiket kedvelsz, akikkel jól kijössz, és rengeteg erőfeszítéstől kíméled meg magad, amit a magunkfajta az úgynevezett párkapcsolati munkába fektet. Bele sem akarok gondolni, mire vihettem volna, ha nem arra megy el minden energiám, hogy a férjemmel vitázzak. Mennyi időt pazaroltam arra, hogy azon töprengjek, mit csináltam már megint rosszul! Ezalatt akár kvantumfizikát is tanulhattam volna az egyetemen.

– Ebben igazad van. Szerintem az a legjobb az öregedésben, hogy azt a rengeteg időt, amit korábban szexszel, a hasam behúzásával, szerelmi bánkódással, civódással, unalmas estékkel kettesben töltöttem, vagy telefonhívásokra, hírekre várva, most arra fordíthatom, ami igazán fontos. A könyvesboltomra, az életemre, a házamra és az emberekre, akik egy időre otthonra találnak nálam. Régen azt gondoltam, csak egy férfi tehet boldoggá. Most már inkább magam intézem el a dolgot.

– Ezt szépen mondtad, drága Gloria, pontosan erről van szó. És pontosan ezért utálunk téged – jelentette ki Olga sugárzó mosollyal, majd azt javasolta, bontsanak ki még egy üveg bort.

*

Gloria kinéz a dolgozószobája ablaka előtt álló fákra. Általában megnyugtatja a látvány, az öreg gesztenyefa a kert végében, amely mögött a park kezdődik, ahol a lombok között felsejlik a tó és néhány sétáló ember.

Lágy, meleg májusi délután van. Békés. Minden olyan, amilyennek lennie kell. Tulajdonképpen. De ma valahogy nem akarja eltölteni a szokásos nyugalom. Valami rossz érzése van, valami készül. Hidegfront. Belülről.

Mi lehet a baj?

Végigjártatja tekintetét a szobán. Várja, hogy a virágos tapéta, ami ötven éve volt divatos – és ma újra trendi –, kifejtse megnyugtató hatását. Hogy kiváltsa azt a jóleső érzést, ami szentimentalizmusból és nosztalgiából tevődik össze, és a régóta szeretett dolgokból árad, amelyek évtizedek óta nem változtak, és már akkor is jók, helyükön valók voltak. Egykor ez az apró manzárdszoba volt a nyaralószobája, ahogy ő nevezte akkor, beépített ággyal a ferde tető alatt, a saját birodalma a nagyszülei házában, ahol oly sok nyarat töltött, és később, amikor a közelben járt bentlakásos iskolába, a hétvégéket is.

Mindig is ez a ház volt Gloria igazi otthona. Egy gyönyörű, elegáns villa a hamburgi Jenisch park mellett, nagy belmagasságú, tágas szobákkal a földszinten, ahonnan széles ívben vezetett fel a fehérre festett falépcső a két emeletre, majd a zegzugos kis szobákat, kamrákat rejtő manzárdba.

Az utolsó években már csak a rendíthetetlen Auguste Pütz lakott itt, az anyai nagyanyja. „A jó nagymama”, ahogy Gloria nevezte gyerekkorában az apja legnagyobb bosszúságára. Mert az apja édesanyját mindig is mogorva zsarnoknak tartotta, és – persze csak a háta mögött – „a rideg Sophie-nak” hívta. Sophie nagymama már kicsi gyerekkorában azt éreztette Gloriával, hogy csak bajt, aggodalmat, rontást hoz a családra. Mint valami vírus, a puszta említése is félelmet és riadalmat kelt az emberiségben.

A nagyszülei hamburgi háza egyfajta menedékhelyként szolgált Gloriának az élete során. Éjjel-nappal nyitva állt, mindig csodás illatok lengték be – pipafüst, tisztaság, a kandallóban égő fa, finom ételek szaga. Egy varázslatos, bájos, otthonos ház, amelynek nincs házszáma, mert saját neve van: Ohnsorg-villa. Pütz nagymama másodnagybátyja, Richard Ohnsorg után kapta a nevét, aki az azonos nevű hamburgi színház alapítója is volt.

Röviddel a halála előtt Auguste Pütz még friss ágyneműt húzott fel Gloria ágyára, ahogy mindig tette, és egy doboz Lambertz-féle Aachener Printen mézeskalácsot készített oda a párnájára. Kicsivel később Guste nagymama megbotlott a porszívó zsinórjában, elesett, majd kihívta a mentőket, az autóban pedig még élénken vitába is szállt a mentősökkel. Erősködött, hogy ismer egy rövidebb utat az altonai kórházba. A mentőben halt meg útközben, agyvérzést kapott.

Ennek már tíz éve. Gloria azóta minden évben elutazott Aachenbe Auguste és Roman Pütz sírjához, hogy friss virágokat ültessen, és elásson egy darab mézeskalácsot. A nagyapja emlékére őrizte ezt a hagyományt, aki Aachenből származott, és a Lambertz csokoládégyárban tanulta ki a kereskedői szakma fortélyait. Egész életében visszavágyott a Rajna-vidékre, és Guste nagymama szerelmének utolsó nagy bizonyságaként beleegyezett, hogy az aacheni Hand temetőben vásároljanak maguknak kettős sírhelyet. A Printen formájú sírkőről szerencsére le tudta beszélni a férjét.

Nagymama világéletében utálta a mézeskalácsot, különösképpen az Aachener Printent, de a férje iránti szeretetből erről mélyen hallgatott. „Amit szeretettel adnak neked, azt nem kritizálhatod” – ez volt az álláspontja, aminek köszönhetően minden karácsonyra limitált kiadású, gyűjtőknek készült díszdobozos Printen-válogatást kapott ajándékba.

Egy ilyen fémdobozban – tetején a motívum: az aacheni dóm karácsonyi díszben – találta meg Gloria más személyes iratokkal együtt a nagyanyja végrendeletét. A hagyatéki tárgyaláson bontották fel a zárt borítékot, és miután a végrendeletben megnevezett második személy hivatalosan lemondott az örökségről, Gloria lett az Ohnsorg-villa egyedüli tulajdonosa.

Tízéves fiával, Augusttal – akit az elbűvölő dédmamája után nevezett el – Gloria beköltözött a házba. Ezen a napon adta fel a keresést, és úgy döntött, megállapodik azon a helyen, amely mindig is a legközelebb állt az otthonról alkotott elképzelésének.

Gloria egyre idegesebb, azon tűnődik, bevesse-e valamelyik drasztikus módszerét: a zokniszortírozást, a vasalást vagy a folteltávolítást. A házimunka monoton tevékenységei mindig is remekül beváltak nála, ha meg akart nyugodni, vagy a szorongását akarta leküzdeni. Jó tapasztalata volt a fugatisztítással is vagy a fűszerek átválogatásával, az üvegek felcímkézésével. Jó lenne sétálni egyet Johann-nal is, de ő sajnos néhány napra Berlinbe utazott. Hiányzik.

„Nem hiszek a rossz előérzetekben – írja Gloria a naplójába. – Vagy talán mégis? Olyan, mintha leszállt volna belül a köd. Az orrodig sem látsz, lépteket hallasz, de fogalmad sincs, messze vannak-e, vagy itt áll valaki a hátad mögött. A meghitt környezeted hirtelen idegenné válik, a jól ismert virágos tapétán mérgező növények tekeregnek, védtelen vagy, úgy érzed, figyelnek. Valami történni fog ma. Csak azért írom le ezt, hogy ha valóban történne valami, később megerősíthessem, tudtam előre.”

Miután visszateszi a naplót a polcra, gyors pillantást vet a laptopján az online naptárára. A szombatokat mindig szabaddá teszi magának, de egy kis pötty arra utal, van mára egy bejegyzése. Nyilván csak valami baden-württembergi ünnepnap vagy egy rég elfeledett ismerős születésnapja. Rejtélyes okból folyton-folyvást különös emlékeztetők, születésnapok bukkannak fel a naptárában, ez feltehetően az ősrégi AOL-fiókjával lehet összefüggésben, amit nosztalgiából soha nem szüntetett meg. Múlt szerdán például a Peteérés! bejegyzés villant fel, bizonyára szintén az ősidőkből, amikor még a fogamzásgátlás vagy éppen a teherbe esés foglalkoztatta.

Rákattint a mai napra.

Ruth születésnapja.

Hát persze. Május tizenötödike. Hogy is felejthette el? Megint remekelt az elfojtás és önvédelem terén. Gloria évek óta nem gondolt már Ruth születésnapjára, és a szörnyű gaztettre sem, ami ezen a napon történt, és végleg szétzilálta a családjukat. Ma május tizenötödike van. Egy sorsdöntő nap. Amit elhallgat. De elfeledni természetesen nem tud.

És újra elborítják az akkori érzései. Szégyen, undor, kétségbeesés. A döbbenet amiatt, ami történt, és végül – ami minden másnál rosszabb – a bizonyosság, hogy senki nem hisz majd neki. A hazugság, mint a megnyíló föld, mindent elnyelt. Gloria majdnem belerokkant.

Határozott mozdulattal lecsukja a laptopot. Régi sebek. Szaros nosztalgia. Rég eldöntötte, hogy maga mögött hagyja a múltat. A naptára sajnos még mindig nem fogta fel. Talán mégiscsak itt az ideje, hogy törölje azt a régi fiókot.

Gloria kimegy a szobából, egy pillanatra megáll a szemben lévő ajtó előtt. Ez az a helyiség, amelynek berendezésén Auguste nagymama a haláláig nem változtatott semmit. Alkóvos hálófülke, ezt is virágos tapéta borítja. Az ablakpárkányon ódon háromkaros rézlámpa, mentazöld ernyőcskékkel. Vajon működik még? Nagymama olykor itt is áthúzta az ágyat, mintha mindvégig reménykedett volna benne, hogy minden rendbe jön és Ruth visszatér.

Ruth soha többé nem jött vissza. Nem válaszolt Gloria leveleire, a mobilszámát is megváltoztatta. És Gloria a gaztett óta nem lépte át ennek a szobának a küszöbét. Auguste nagymama egy idő után kihúzta a zöld ernyős lámpa dugóját a konnektorból, a kissé viharvert fekete kábelt gondosan az ablakpárkányra fektette. „Nem fogok választani közted és Ruth között, édesem – mondta. – Mindig szívesen látom itt mindkettőtöket.” Nem is kellett választania, soha többé nem látta Ruthot.

Gloria ellenáll az önpusztító kísértésnek, hogy lenyomja a kilincset.

Mi van velem ma?

Halkan lemegy a konyhába, hogy ne zavarja Rudit a délutáni szunyókálásban, és feltesz egy kávét. Csöndes a ház. Lehetne ez egy teljesen szokványos, békés szombat délután is. Mindjárt három óra.

Ugyanekkor majdnem nyolcszáz kilométerrel odébb egy nő a drogéria nyomtatójában felejt egy fényképet. Rámosolyog az üzlet elé kikötött dogra, majd sietősen továbbmegy.

Bent egy másik nő levesz a polcról egy doboz bronde hajfestéket, és úgy dönt, új életet kezd. A drogéria eladónője azt kérdezi tőle: „Ez a magáé?”

Az Ohnsorg-villa konyháját kellemes kávéillat lengi be, miközben az emeleti szobájában egy férfi kinéz az ablakon a virágzó gesztenyefára, majd mosolyogva bejegyzi a naptárába a halála napját.

Dagmar vár, úgy érzi, időtlen idők óta.

A széttépett fénykép a papírkosárban landol, és a sors kerekei beindulnak.

ERDAL

– Mindjárt itt hagyom ezt az egészet! Rémes ez a hely.

– Nyugi. Minden alkalommal ezt mondod. Aztán pár nap után hozzászoksz. Később pedig büszke vagy, hogy végigcsináltad.

– De ez most egészen más.

– Ezt is elmondod minden alkalommal.

– Ezzel nem segítesz, Fatma. Éhes vagyok és magányos. A családom el fog hagyni. Lehetnél kicsit kíméletesebb velem. Szenvedek.

– Dehogy fog elhagyni a családod, Erdal. Ne beszélj folyton hülyeségeket! A férjed három hétre vitorlázni megy a gyerekekkel a Földközi-tengerre. Te pedig otthon maradsz, mert félsz a nyílt tengertől, és már egy hintaágyban is hánynod kell.

– Karsten és a fiúk nyugodtan elutazhatnának velem is valahova. A szárazföldön is nagyon jól lehet nyaralni.

– Az elmúlt tíz évben mindig veled nyaraltak. Luxushotelekben, teljes ellátással, németül beszélő személyzettel, nem több mint háromórás repülőútra az otthonotoktól. Mert persze a magasságtól is félsz. Ezt nem mindenki élvezi hosszú távon. A fiaid már nagyok, Erdal, unják az állatjelmezbe bújt animátorokat. Valami izgalmasabbra vágynak. Örülj neki, hogy a férjed megadhatja ezt nekik. És hagyd már végre ezt az örökös önsajnálatot!

– Az unokatestvérem vagy, Fatma, ki kellene állnod mellettem. Azért hívtál fel, hogy szemrehányásokkal halmozz el?

– Te hívtál engem – emlékeztette Fatma.

A nagy felháborodástól ez teljesen kiment Erdal fejéből, kénytelen volt önkritikát gyakorolni, ami sohasem ment neki könnyen, és beismerni, hogy úgy viselkedik, mint egy duzzogó hároméves. A terapeutájától éppen az ilyen helyzetekre kapott pontos utasításokat.

– A magában rejlő gyermeknek az ön szeretetére van szüksége. Ne várja folyton, hogy mások törődjenek magával. Ez nem az ő feladatuk. Szeresse önmagát. Maga felnőtt ember, Küppers úr, ezt ne felejtse el. Vállalja végre a felelősséget önmagáért.

Ez néhány hete, az egyik utolsó ülésen hangzott el Siemens doktornál, akinél Erdal minden szerdán nyolc óra tizenötkor megjelent. Az orvos öt év után bejelentette, hogy hamarosan véget ér a kezelése.

– Az útjaink elválnak. Ön jól halad, sokat fejlődött. Már nincs szüksége rám.

– De hát én fizetek ezért! – kiáltotta Erdal kétségbeesetten.

– A terápia nem pedikűr. Hosszú várólistám van olyan betegekből, akik sokkal rosszabbul vannak, és nagyobb szükségük van rám.

– Én is rosszul vagyok! Nekem is szükségem van magára!

– Már ismeri az eszközöket, amelyekkel segíthet magán. Csak használnia kell őket.

– Azt akarja mondani, hogy egészséges vagyok?! De hát ez teljesen abszurd! Félek a hegyektől, a tengertől, a repüléstől és igazából minden mástól is. Anyám domináns személyiség, erős nárcisztikus hajlamaim vannak, mértéktelen vagyok és kövér, a bennem rejlő gyermek pedig nem hallgat rám.

Erdal rémülten konstatálta, hogy csorognak a könnyei. Érzése szerint egész életében terápia alatt állt, mellette hipnotizőrök, csodadoktorok, jósnők, csakratisztítók állandó kuncsaftja volt. És most mindennek legyen vége, amikor Siemens doktorban végre egy igazán jó terapeutára talált? Mit számít öt év?

– Tudna ajánlani nekem egy másik pszichológust? – kérdezte, miközben teátrális mozdulattal kivett egy papír zsebkendőt az asztalra készített dobozból, és hangosan belefújta az orrát. Vegye csak észre a doktor nyugodtan, mennyire megbántotta.

– Küppers úr, nem tanácsolnám, hogy rögtön másik terapeutát keressen. Bízzon magában! Itt az ideje. Menni fog.

– De még mindig rengeteg problémám van. Az élet olyan nehéz.

– Természetesen. Embernek lenni problémákkal jár. Nehéz az élet valóban, ez örök érvényű régi bölcsesség. Bár az ön élete, Küppers úr, nem különösebben nehéz. Sokkal súlyosabb esetek is vannak. És mostantól egy ilyennel szeretnék foglalkozni szerdánként negyed kilenctől.

Így aztán a félig török, félig német, olajbarna bőrű, gyermekien ártatlan kék szemű Erdal Küppers, a hízásra és hisztériára hajlamos, érzelgős egoista harminc év óta először terápia nélkül maradt. Szokatlan, ijesztő, de egyre inkább felszabadító volt ez az állapot.

Erdalt ez olyan érzéssel töltötte el, mintha ötvenhét évesen költözött volna el otthonról. De persze nem volt könnyű a berögződött és valahogy megszeretett jellemvonásaitól szabadulni. A drámázásra való hajlam úgy munkált benne, mint egy kitehetetlen albérlő, és a böjtkúra – amit hat napja kezdett el – sem éppen a legjobb tulajdonságait hozta felszínre. Ráadásul a környezet sem tetszett neki. Két hétre jelentkezett be a nemrégiben megnyílt Millennium Medical központba, a szupermodern timmendorfi böjtklinikára. Kilátás a Lübecki-öbölre, nagyon előkelő, nagyon drága. Úgy érezte itt magát a hófehér falak, a hófehér fapadló, a hófehér ágynemű fogságában, mint egy csupa üveg, csupa acél pokolban, és a többi páciens messze nem volt olyan túlsúlyos, mint azt Erdal várta.