Ruth Cardello

A vad

MILLIÁRDOS
CORISIK

Kossuth Kiadó

Tartalom

Megjegyzés az olvasónak

ELSŐ FEJEZET  Dominic, Judy Corisi apja

MÁSODIK FEJEZET  Mauricio

HARMADIK FEJEZET  Wren

NEGYEDIK FEJEZET  Mauricio

ÖTÖDIK FEJEZET  Wren

HATODIK FEJEZET  Wren

HETEDIK FEJEZET  Mauricio

NYOLCADIK FEJEZET  Wren

KILENCEDIK FEJEZET  Mauricio

TIZEDIK FEJEZET  Wren

TIZENEGYEDIK FEJEZET  Mauricio

TIZENKETTEDIK FEJEZET  Wren

TIZENHARMADIK FEJEZET  Mauricio

TIZENNEGYEDIK FEJEZET  Wren

TIZENÖTÖDIK FEJEZET  Mauricio

TIZENHATODIK FEJEZET  Wren

TIZENHETEDIK FEJEZET  Mauricio

TIZENNYOLCADIK FEJEZET  Wren

TIZENKILENCEDIK FEJEZET  Mauricio

HUSZADIK FEJEZET  Wren

HUSZONEGYEDIK FEJEZET  Mauricio

HUSZONKETTEDIK FEJEZET  Wren

HUSZONHARMADIK FEJEZET  Mauricio

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET  Wren

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET  Mauricio

HUSZONHATODIK FEJEZET  Wren

HUSZONHETEDIK FEJEZET  Dominic

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET  Mauricio

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET  Wren

HARMINCADIK FEJEZET  Mauricio

HARMINCEGYEDIK FEJEZET  Wren

HARMINCKETTEDIK FEJEZET  Mauricio

HARMINCHARMADIK FEJEZET  Wren

HARMINCNEGYEDIK FEJEZET  Mauricio

HARMINCÖTÖDIK FEJEZET  Wren

HARMINCHATODIK FEJEZET  Dominic

Köszönetnyilvánítás

Impresszum

Ezt a könyvet barátomnak, Erinnek ajánlom. Köszönöm, hogy olyan jó voltál a családomhoz – a kétlábúakhoz meg a négylábúakhoz is.

A kedvességed mindenki iránt végtelenül ösztönző.

Megjegyzés az olvasónak

Ha ezen a sorozaton keresztül fedezed fel magadnak a könyveimet, találkozhatsz olyan nevekkel, amelyek még ismeretlenek számodra. Ezek afféle húsvéti tojások, mókás kis meglepetések azoknak, akik már a Maid for the Billionaire (A milliárdos szobalánya) című könyvem óta velem tartanak az én milliárdosvilágomban.

Dominic Corisi 2011-ben indította be a karrieremet. Rajta keresztül talált rám számtalan olvasóm, és sokuknak a mai napig ő a kedvence. Habár ez a könyv főképpen Mauricio és Wren könyve, a Milliárdos Corisik című sorozat arról is szól, hogyan találja meg végül Dominic a családját. Ha ez könnyű dolog lenne, nem szerepelne a regényeimben.

A titkok széttéphetnek egy családot, vagy begyógyíthatják a sebeiket.

Van, akinek előbb meg kell tennie egy bizonyos lépést, mielőtt megteszi a következőt.

Tehát, kedves olvasóm, tarts velem, hogy találkozhass Dominickal másodszor is, és találd ki, miért.

ELSŐ FEJEZET

Dominic, Judy Corisi apja

Közvetlenül a találkozó után, amit a technológiai cégének kínai részlegigazgatójával folytatott, Dominic Corisi a nagy mahagóni íróasztala mögött ült a Manhattan északi részén található irodájában. Jelzett a telefonja, egyik üzleti partnere, Jeremy Kater küldött neki SMS-t: Találkozzunk a MunkaChat-szobában!

Habozás nélkül válaszolt: Nem.

Egy másodperccel később csengett a telefonja.

– Mi a gondod a MunkaChat-szobával? – kérdezte Jeremy meglepetten.

– Azonkívül, hogy az engedélyem nélkül elhelyezted a versenytechnológiámat egy chatszobában?

– Te szoktad azt mondani, hogy az üzleti ügyeket legjobb nyíltan, szemtől szemben intézni. Ráadásul te is tudod, úgy alakítottam, hogy megfeleljen a biztonsági igényeinknek.

– Ami gondom van vele, az nem a biztonsággal függ össze. De a virtuális valóság nem szemtől szemben találkozó. És nem érdekel, mennyire dicsőíted a hologramokat, én nem lépek be egy chatszobába azért, hogy az üzleteimet ott vezényeljem le. – A technika nem félemlítette meg Dominic Corisit, hiszen ebből építette fel a vagyonát és a birodalmát. Nem is ez, hanem a fiatalabb generáció nyegle szokásai idegesítették. Nem sokkal az installáció után megtudta, hogy az egyik amerikai csoportfőnöke olyan szűrőt kezdett el használni, amely nyuszipofával látja el Dominicet, valahányszor a MunkaChatben beszélnek. Dominic berendelte ezt a fiatalembert a New York-i irodájába, hogy személyesen rúgja ki, de ezt rögtön meg is bánta. A fickó az emberi erőforrások egy képviselőjével jelent meg, mint mikor egy gyerek a szüleit használja védőpajzsként. Úgyhogy Dominic mindkettejüknek elmagyarázta, hogy a való élet nem használ mókás szűrőket. Az élet kíméletlen, csúnya, és nagyon gyakran nem épp elnéző.

Szívességet tettem annak a kölyöknek. A gyengék soha nem győzhetnek.

Visszatérve a jelenbe, Dominic érdeklődött Jeremy feleségéről.

– Hogy van Jeisa?

– Jól. Azt hittem, több ideje lesz most, hogy Marie és Reesie is iskolában vannak, de csak még elfoglaltabb lett. Jóga. Foci. Karate. Marie már képes engem seggbe rúgni.

– Nem túl bonyolult haditett, ebben biztos vagyok – tréfálkozott Dominic, de nem volt vidámság a hangjában.

– Hű, de rosszkedvű vagy. Talán azért, mert hiányolsz minket?

– Csakis arról lehet szó – mondta Dominic szárazon. Voltak idők, amikor eszébe sem jutott volna olyan valakivel társulni, mint Jeremy. Annak ellenére, hogy a fiatal férfi sikeres volt, megmaradt örök optimistának, és készséggel kereste a kedvét. De Dominic gyerekkora túlságosan megkeményítette őt ahhoz, hogy képes legyen hosszabb ideig elviselni egy ilyen típusú fickót. Ám Jeremy éppen olyan hűséges volt, mint amilyen eszes. Kiérdemelte a helyét az asztalnál.

A hűség szinte minden gyarlóságot megbocsáthatóvá tett.

Kivéve azokat a rohadt nyuszifüleket.

Dominic felesége, Abby meggyőzte őt arról, hogy újra alkalmazza azt a fiatalembert, de helyezze Jake Walton felügyelete alá. Dominicnak ezt sem kellett megbánnia.

Még soha senki nem lett a világ egyik leggazdagabb embere azáltal, hogy mindig és mindenkivel nyájasan viselkedett. De az utóbbi tíz évben, amióta Abigail Dartley besétált az életébe, és fenekestől felforgatta azt, Dominic megpróbált azzá a férfivá válni, akit a felesége megérdemelt. Előtte Dominic csak úgy ismerte a szerelmet, mint ami sebezhetővé és dühössé tesz – bosszúszomjassá. De Abby nem így szeretett. A szülei halála után ő nevelte fel a húgát, Lilt. Erős volt, kitartó, és végtelenül türelmes. Számára a szerelem elköteleződés volt és kiváltság. És miatta Dominic jobb ember lett.

Nélküle a bosszúállás lett volna az ő családja.

Nemcsak a lányát köszönhette neki, hanem egy újabb esélyt is arra, hogy Nicole-nak, a húgának olyan fivére legyen, amilyennek mindig is lennie kellett volna. Abby nélkül soha nem bocsátott volna meg az anyjának sem.

Az élete megtelt családdal – egyesek vér szerinti, mások választott családtagjai voltak.

Az a férfi, akivé vált, elegendő hálát érzett ahhoz, hogy újra alkalmazzon valakit, akivel kapcsolatban egyszer már megesküdött, hogy soha nem dolgozhat neki többet, és mi több, nem érezte magát kevesebbnek attól, hogy megtette. Gondoskodtam róla, hogy a kölyök könnyekig meghatva hagyja el az irodámat, és teljes egészében megértette azt is, mi történhet, ha megtudom, hogy akár csak elsuttogja valakinek, hogy miért rúgtam ki.

A szerelem meglágyította Dominic szívét, de azért ő még mindig ugyanaz a Dominic volt.

– Van valami oka, hogy hívtál? – firtatta Dominic.

– Igen. És nem könnyű nekem erről beszélni, de…

– Csak bökd ki. Tönkretettél egy szervert? Vagy megszegtél egy megállapodást a kormánnyal?

Bármi legyen is az, lesz rá megoldás. Jeremy túl sokat aggódik. Majdnem mindent rendbe lehet hozni.

– Judyról van szó.

Dominic megfeszült a tízéves lánya említésére.

– Mi van vele? – Semmi sem számított neki többet, mint a felesége és a gyereke. Az üzlet sem. A saját élete sem. Ők voltak az Achilles-sarka.

Jeremy folytatta.

– Megígértem Judynak, hogy nem mondok el semmit, de gyerekeim vannak, és ha ők csinálnának valami hasonlót…, én is tudni akarnék róla.

– Mármint mit csinálnának? – Dominic összeszorított fogai közt szűrte a szavakat.

– Ne húzd fel magad nagyon! Nem annyira rossz. Illetve származhat belőle rossz, de még nem történt semmi. Valójában, ki tudja, a végén még valami igazán jó dolog is kisülhet belőle.

– Mondd már el! – ordította Dominic.

– Bűntudatom van, amiért visszaélek Judy bizalmával, de…

– Azt a rohadt úristenit…!

– Egy iskolai feladattal kapcsolatban kért segítséget tőlem. Jeremy kijelentése körbeszáguldott Dominic agyában, és ő átfuttatta a pánik és a félelem szűrőjén.

– Ha ez valamiféle tréfa, akkor megöllek!

– Egy családfaprojekten dolgozik, amivel téged akar meglepni.

– Micsoda?

– Családfa. Tudod, család, az a cucc, amiről te nem szeretsz beszélni. További elágazásokat szeretett volna hozzáadni, és Alethea segítségét kérte, hogy többet tudjon meg a te családodnak a számára ismeretlen részeiről.

Lélegezni. Nem vágni ököllel a falba. Nem törni össze a telefont. Lélegezni.

– És miért is esett olyan nehezedre elmondani ezt nekem?

– Mert Judy először Aletheát kérte meg, hogy segítsen. És bármit is talált Alethea, nem hagyott róla semmi digitális nyomot, viszont közölte Judyval, hogy ebben nem tud a továbbiakban a segítségére lenni.

– Bölcs döntésnek tűnik. – Dominic felállt, odasétált irodája nagy ablakához, és kibámult a felhőkarcolókra. Még egy mély levegőt vett. Csak olyan ember értheti meg, hová ragadták el a gondolatai az előbbi sötét pillanatokban, akinek ugyanolyan sok ellensége van, mint neki.

Senki sincs veszélyben. Nyugodj meg.

Arról már tudott, hogy a lánya az előző iskolaévben kapta feladatul a családfa készítését. Tőle is kért segítséget, de jócskán megvoltak a határai annak, hogy mire volt hajlandó emlékezni, még Judy kérése ellenére is. A múlt túl sok fájdalmat hordozott számára.

Judy végül nem kapott jó jegyet a feladatára, és úgy tűnik, ez eléggé furdalja az oldalát ahhoz, hogy tovább foglalkozzon a dologgal. Ugyanolyan eltökélt, mint én.

– Nos, most, hogy egy kisebb szívrohammal indítottad a napomat… – folytatta Dominic.

– Sajnálattal hallom, de én igazán aggódom emiatt. Alethea nem fog leállni. Hiszen ismered. Ha egyszer elkezd kutatni valami után, megszállottá válik. Találhatott valamit. Megesküdnék az életemre, hogy így van. Mondott neked valamit erről?

– Nem.

– Látod, pont ez az, ami aggaszt engem. Utánanéztem az online kutatásainak. Az eredmények egészen Olaszországig juttatták el. Aztán semmi. Nem szeretem az ilyet. Alethea talált valamit, amit nem mondhatott el neked – és nem mondhatott el Judynak sem. Mi lehetett az?

– Túlbonyolítod ezt az egészet. Alethea friss kismama. A figyelme középpontjába most ez kerülhetett, nem az, hogy magánkopót játsszon.

– Te nem vagy rá kíváncsi, mit talált? Lehet, hogy családtagjaid vannak Olaszországban.

– Nekem megvan az egész családom, amire szükségem van. – Dominic abban találta meg az egyetlen békességét, hogy a jelenre összpontosított, és azokra, akiket a jelenben szeretett. A múlt csak kérdésekkel gyötörte, amelyekre nem kapott választ. Kiterjesztett család? Melyik oldalról akarhatna többet tudni? Az erőszakos, bántalmazó apja családjáról? Na nem. Az anyjáéról? Noha az anyja ismét része lett az életének, és ő megbocsátott neki, de az anyja elhagyta a gyermekeit akkor, amikor a legnagyobb szükségük lett volna rá, és több mint egy évtizedig szenvedtek amiatt, hogy azt sem tudták, él-e vagy halott.

Vajon óhajtott-e több, bármelyikükhöz hasonlót az életébe?

Erre könnyű volt a válasz:

– A pokolba is, nem!

– Mit mondjak Judynak?

– Majd küldök pár nevet, amiket elmondhatsz neki. És ennyi. – Most, hogy visszatért a nyugalma, hozzátette: – Köszönöm, hogy megkerestél ezzel a dologgal. Nem fogom elmondani Judynak, hogy beszéltél róla. Fontos, hogy azt érezze, vannak körülötte emberek, akikhez bármikor fordulhat a gondjaival.

– Szeretjük Judyt. Meg téged is. Megteszünk bármit, amit kell. Tudod jól, Dom.

– Rendben. Mondd meg Jeisának, hogy üdvözlöm.

– Átadom. És tényleg nem akarod megtudni, mit találhatott Alethea Olaszországban?

– Tényleg nem. De ha majd valamikor mégis, akkor megkérdezem tőle.

– Jól hangzik. Hé, dobjuk fel egy kicsit a hangulatunkat. Ma reggel a legjobb viccet hallottam valakitől. Akarod hallani?

Dominic habozás nélkül kinyomta a hívást, és zsebre vágta a telefonját. Megdörzsölte az állát, és sóhajtott. Valamit mondania kell majd erről Abbynek. Nem fog neki tetszeni, hogy Judynak titkai vannak előttük.

Amikor a szülői teendőkről volt szó, sokszor előfordult, hogy ő és a felesége különbözőképpen látták a dolgokat. De Dominic megtanulta, hogy a nézeteltéréseiket egymás közt beszéljék meg, és a lányuk előtt egységes álláspontot képviseljenek. A legtöbb esetben Dominic alkalmazkodott Abbyhez, amikor arról volt szó, hogy megosztozzanak a következményeken.

Annak ellenére, hogy már tízéves volt, Judy mindig az ő kis hercegnője lesz.

Ő a bizonyíték rá, hogy a világban jó dolgok is létezhetnek.

Az ő kis angyalkája képes volt meggyőzni a biztonsági csapatának egy tagját, Aletheát, hogy véghez vigyen egy titkos nyomozást, amiről mindketten tudták, hogy ő nem nézné jó szemmel.

És most, hogy Alethea nem produkált eredményeket…, Judy talán belenyugodott? Nem. Ehelyett kapcsolatba lépett a világ egyik legtehetségesebb hekkerével, és az ő segítségét veszi igénybe.

Ez az én kislányom.

MÁSODIK FEJEZET

Mauricio

Az élet nagy válaszútjai – és már megint ott találtam magamat az egyiknél.

De ezúttal kevésbé volt világos, hogy melyiket kell választanom.

Nagy hibának bizonyult visszamenni Párizsba. A város tele van remek szórakozási lehetőségekkel, számomra pedig vad emlékekkel, de nincs benne semmi, ami illene ahhoz a férfihoz, akivé váltam. Az is pokolian frusztráló volt, hogy a jóbarát, aki segítséget kért tőlem, jól felültetett. Nyoma veszett.

– Felix nem jelent meg a találkozónkon – mondtam bele a telefonomba, meg sem kíséreltem, hogy véka alá rejtsem a bosszúságomat. A bátyám, Sebastian nem igényelte többé a babusgatós felügyeletet. Ezerszer jobb helyzetbe került, mint amilyenben hosszú évek óta leledzett. Heather és a lánya, Ava új életet és lendületet adtak neki. – Még csak nem is válaszol az üzenetekre vagy telefonhívásokra. Nem is tudom, mi a francot csinálok itt.

– Utánanéztél kórházakban is? – kérdezte Sebastian. Ő érthető okokból azonnal a legrosszabb forgatókönyvre gondolt. De szerencsére most nem ilyesmiről volt szó.

– Én úgy tippelem, valahol éppen a másnaposságát alussza ki. Az apjának igaza lehet vele kapcsolatban, miszerint talán nem igazán rendelkezik mindazon képességekkel, amelyek ahhoz kellenének, hogy szerepet vállaljon a családi üzletükben.

– Beszéltél az apjával?

– Amióta ide érkeztem? Nem. Az elmúlt évek alatt – számtalanszor. Ő úgy gondolja, Felix nem eléggé felelősségteljes, úgyhogy adott neki egy kisebb projektet, amivel bebizonyíthatja, mit ér, anélkül hogy komolyabb kárt okozna. Felix azt mondta, szeretné lenyűgözni az apját azzal, hogy behoz egy olyan ügyfelet, aki majd imponál neki… És ezért vagyok én itt. Felsorakoztattam egy csomó kontaktot, akiknek majd bemutathatom.

– Te meg Felix igazán közel álltatok egymáshoz. Biztos vagyok benne, hogy előkerül.

– Nem az érzéseimben vagyok megsértve, Sebastian. Ki vagyok akadva. Ha nem hallok felőle hamarosan, még ma éjjel hazarepülök.

– Nincs rá szükség, hogy ennyire rohanj. Én mindent kézben tartok.

A nap éppen leszállóban volt a Musée d’Orsay mögött, a folyó túloldalán, én pedig a parton sétáltam egyedül. Valaki mást biztosan megbabonázott volna a látvány, de számomra nem jelentett semmit. Most először életemben azt éreztem, hogy csak sodródom, és ez idegesítő volt.

– Mindig is szeretted Európát – folytatta Sebastian. – Volt idő, amikor alig bírtunk rávenni, hogy visszatérj az Államokba.

Azok a napok… mintha egy nagyon más életszakaszban peregtek volna le. Párizs volt az egyik kedvenc városom, ahol bulizhattam. Akkoriban a családom még nem volt ilyen jómódú, de én fiatal voltam, és még nem terhelt annyi felelősség. Eredetileg úgy terveztem, hogy hátizsákos turistaként végigutazom Európát egy nyáron át, de egy nő, akinek rég elfelejtettem a nevét, meghívott egy partira. Azon a bulin találkoztam Felixszel meg a barátaival.

A fivéreim mindig úgy neveztek, hogy „a család szépfiúja”. Széles váll, lapos has. Elég nagy fütykös ahhoz, hogy még a férfiak is kétszer nézzenek oda, ha egy nyilvános zuhanyozóban megpillantanak. Egyik sem vált hátrányomra.

Párizs nem volt más, mint az én játszóterem, és bűnösen kellemes időket töltöttem el itt. Akkor régen Felixnek és nekem sok közös érdeklődési pontunk akadt: nők, bulik, utazás. Fiatalok voltunk és vadak, és úgy éreztük, nincs olyan, amire ne lennénk képesek.

Ámde a mókázás hirtelen véget ért, amikor Sebastian első felesége meghalt egy autóbalesetben. Terhes volt, és a kettejük halála olyan sötét helyre vetette Sebastiant, ahonnan csak a legutóbbi időkben bukkant elő. Az apánk hazahívott, és én mentem fontolgatás nélkül, mert tudtam, hogy fordított esetben Sebastian is mindent félredobna a kedvemért.

Első a család.

A rá következő évek mindenkinek nagyon keményen teltek. Beálltam a csatasorba, amikor kellett, és a háttérbe vonultam, amikor Sebastian képes volt vezetni az ügyeinket. A munka katartikus könnyebbséget jelentett a bátyámnak, és az, hogy megteremtse a családunk számára az anyagi biztonságot, valóságos megszállottá tette. Együttesen az apánk kicsiny bolthálózatából felépítettük a milliárd dollárt érő Romano Superstores áruházláncot. Általánosságban el lehet mondani, hogy ha a munka rombolást, fenyegetéseket, gátlástalan törtetést igényelt, akkor Sebastian intézte. Ha egy ügylethez leginkább diplomáciai érzék, kifinomult viselkedés és nyájas jó modor kellett, akkor inkább rajtam volt a sor.

Én voltam az, aki el tudott simítani szinte minden olyan kínos helyzetet, amibe Sebastian nyakassága belevitte a társaságunkat. De amióta újraházasodott, Sebastian sokkal kiegyensúlyozottabb vezető lett, és nem volt szükség folyamatos kárenyhítésre. Újabban inkább partneri kapcsolatra törekedett a versenytársakkal ahelyett, hogy legázolta volna őket.

A Romano Superstores olyan hajó lett, amelynek már nem volt szüksége két kapitányra. Amennyiben a családi üzlet vezetése fontos lett volna nekem, megtehettem volna, hogy bebiztosítom a jogaimat a kormánykeréknél. Elvégre közösen építettük fel az egészet. Ha nem lépek közbe minden alkalommal, amikor Sebastian kudarcot vallott, talán mindent elveszítünk – de én büszke voltam arra, hogy ismét láthatom magasan szárnyalni a fivéremet. Csakis a legjobbakat kívántam neki.

Csak éppen abban nem voltam biztos, hogy mit jelent ez az én szerepemre nézve.

Abban reménykedtem, hogy ha visszatérek Európába, akkor megkaphatom a válaszokat, amelyeket keresek. De sajnálatos módon eddig csak annyi derült ki, hogy Felix még mindig az a Felix, én meg már nem vagyok az a playboy, aki voltam. Nem volt rá igényem, hogy végigjárjam az összes kocsmát vagy felszedjem az összes csinos nőt, akivel véletlenül összeakad a tekintetünk.

Akkor hát mit akarok?

– Gian és Christof irigykednek, amiért nélkülük mentél Párizsba – jegyezte meg Sebastian, és ezzel visszatérítette a figyelmemet a beszélgetésünkhöz. – Gian tudni szeretné, miért nem vártál addig, amíg neki szünet nem lesz a főiskolán.

– Naná, hogy – vigyorogtam. Mindkét öcsém megengedhette volna magának, hogy utazzon, ha akar, de egyikük sem tette túl sokszor. Ami Christofot illeti, a megjegyzés inkább tréfaként hatott. Ő a számok embere volt, kitartó és megbízható, mint az apánk. Az utazgatás és az ezzel járó izgalmak nem igazán alkották az ő világát. Ami Giant illeti, ő biztosan szívesen jött volna velem. De nem kérdeztem meg tőle, mert nem akartam, hogy elmulassza az óráit emiatt. Nem is lehettem volna rá büszkébb, mint így, hogy olyan kiválóan teljesített a Johns Hopkins főiskolán Baltimore-ban, ahogy tette.

Olyan főiskolára jelentkezni, ami többórányira van a családi fészektől, nehéz döntés volt számára. Gian úgy került a családunkba, hogy a biológiai anyja, Rosella néni mentálisan igen labilisnak bizonyult. Tényszerűen Gian az unokaöcsém volt, de a szívem mélyén mindig is az öcsémnek tekintettem. Esküdni mernék, hogy azért nem utazott soha nélkülünk, mert félt, hogy már nem leszünk ott, amikor visszajön. Ezért történt, hogy az egész család felkerekedett, és mind megnéztük vele a kiválasztott főiskolát, amikor eljött ennek az ideje – megmutatni neki, hogy a távolság nem fog változtatni a családban betöltött helyén.

Ugyanezen okból minden második hétvégén valamelyikünk meglátogatta, és hazarepült vele Connecticutba. Az én családomban egy családtag olyan messzire utazhatott, ahova csak akart, feltéve, hogy rendben hazahozza a seggét a vasárnapi családi ebédre a szüleinknél.

Gian kedvéért a családi vacsora utazott el.