Theo ajándékai
Author: Levi, Allen
Date: 2026-09-17

Allen Levi: Theo of Golden

Copyright © 2023 by Allen Levi

Hungarian translation © Szabó Olimpia, 2026

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Allen Levi: Theo of Golden, first published in 2023 by Allen Levi.

Fordította: Szabó Olimpia

ISBN: 978 963 598 569 2 (epub)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Takács Zsolt, Boncz Éva

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: kortárs, szépirodalom

Cubby Culbertsonnak,
hálám jeléül hosszú barátságunkért, és emlékeztetőül,
csak magunk közt, hogy megígérted:
megveszel száz példányt a könyvből, ha neked ajánlom.

Készpénz lesz, vagy kártya?

„Ellen kókadt glóriája.
Lamisha W. karácsonyra kapott cipője.
Bobbo gyógyszeres üvegcséje.
Az eltűnt szajkó megtalált tolla.
Az októberi ég az Oxbow felett.
A tenger Biscopónál.
Golden abban az évben tobzódott a kékekben.”

A Zila Galéria kiállításának
beharangozójából

ELŐHANG

Theo mindössze egy évet töltött Goldenben, tavasztól tavaszig. Közvetlenül húsvét előtt érkezett, amikor a Bougheryn és a Promenade-on olyan gazdagon virágzott a som és az azálea, hogy a virágpor sárga szőnyegként borította el a várost.

A barátai idővel megtudják, hogy különösképpen szereti a folyókat. Gyermekkorát a Douro, legszebb éveit a Szajna, nyugdíjasnapjait a Hudson mellett töltötte. Mindig folyók mellett élt, talán ezért vonzotta valamiféle ösztön ellenállhatatlanul a vízhez. Tengerjáró nemzet sarja volt – talán az is közrejátszhatott. De az is lehet, hogy a portugál férfiembernek, csakúgy, mint Magellánnak, a vérében van a nyughatatlanság.

Ezek után nem meglepő, hogy miután megérkezett Goldenbe, az Oxbow partjára költözött. Lakása nyugatra néző hátsó ablakaiból a folyót láthatta. A második emeleten lévő hátsó ajtajából hallhatta is. Legalábbis ezt mondta. Bárhol és bármikor lehunyt szemmel is érezhette, milyen elszántan igyekszik a víz délnek, az öböl felé, az Atlanti-óceánba.

Egyetlen év. Nem hosszú idő. Ahhoz mindenesetre elegendőnek bizonyult, hogy saját sodrást alakítson ki, és másokat is magával ragadjon. Tudtán kívül egész kis közösség – Asher, Tony, Ellen, Basil és sokan mások – került az uszályába.

Lebegtek.

Vitorlát bontottak.

Lendületet kaptak.

Olyan vizek felé tartottak, amelyről akkor még alig-alig tudtak valamit.

És visszatekintve mindannyian azt mondták volna – dicsérve az állandóan mosolygó, dallamos beszédű portugál öregurat –, az evangélista szavaival: „Hát nem lángolt a szívünk, amikor beszélt az úton…?”

1. FEJEZET

Goldenben töltött első teljes napján Theo korán ébredt. Elhúzta hotelszobája ablakán a függönyt, és kinézett a hajnali Délre. Előző délután érkezett meg New Yorkból, ahol a tél, ilyenkor merőben szokatlanul, még teljes dühével tombolt. Először Atlantába utazott (magánrepülőn), onnan sofőr vitte (óriáslimuzinon) a még délebbre fekvő Goldenbe, ahol már a zöld, a sárga, a levendula és a rózsaszín megszámlálhatatlan árnyalatában pompázott a meleg tavasz.

Éjszaka jól aludt, pihentetően. Reggel megállt az ablak előtt, és mélyeket lélegezve szívta be a reggel frissességét. A hideg üvegen keresztül gyönyörködve szemlélte a tavasz első hírnökeit.

Nyugat felé fordult, tekintete az Oxbow folyó szélesen kanyargó szalagját kereste. A víz felett ködpaplan lebegett.

A második emelet magasságából, a napkelte előtti derengésben felismerte azokat a jellegzetességeket, amelyeknek elutazása előtt gondosan utánaolvasott: a macskaköves utcákat, a vasgyárat, a régi pamutraktárakat, a polgárháború előtti időkben ültetett tölgyfákat.

Egy magafajta kíváncsi természetű ember azonban nem érte be a második emeletről kínálkozó látvánnyal. Kényelmes ruhába bújt, végigmérte magát a tükörben, megigazította gallérját és sálját, majd lekapcsolta a villanyt. A kilincsre kiakasztotta a „Ne zavarjanak!” táblát, és a lépcsőn lement a szálloda előcsarnokába. Megemelte sapkáját a portásnak, azzal kilépett a hűvös reggelbe, hogy még azelőtt bejárhassa a környéket, mielőtt még a gyalogosok és az autók ellepik az utcákat.

A Broadwayn egy kávézó és egy kisvendéglő kivételével még minden üzletet zárva talált. Rajta kívül szinte nem volt járókelő az utcán.

Nem konkrét úti céllal indult útnak. Amikor valami felkeltette az érdeklődését – és őt szinte minden érdekelte –, megállt, és addig időzött ott, amíg a kíváncsisága el nem nyugodott.

Érdekelte például a saroképület homlokzatának mutatós kovácsoltvas díszítése. Ki készítette? Mikor? Hogyan?

Érdekelte az is, milyen anyagból készültek az egyetem felvételi irodájának otthont adó régi, de gondosan karbantartott épület téglái.

Érdekelte az emléktábla, amely a Broadway két forgalmi irányát középen elválasztó sétány, a Promenade történetét mesélte el. (Bárhol járt, bárhová utazott, mindig elolvasta a történelmi vonatkozású emléktáblákat. Öt nyelven beszélt vagy olvasott elég jól.)

Érdekelte egy modern szobor az egyetem ápolóképző karának bejáratánál.

Különös figyelmet szentelt egy apró madárnak is, amely egy padon pihenve várta a morzsákat.

Theo megállt, két kezét a háta mögött összefogva kissé előrehajolt.

– Sajnálom, kedves barátom, de ma reggel nincs mit adnom – suttogta neki. – Talán holnap? És ne panaszkodj. Légy hálás, hogy nem New Yorkban vagy.

Felkapott egy üres sörösüveget, és bedobta egy közeli szemetesbe.

Egyszer elővette zsebéből a kis nagyítóját, egy lupét, hogy közelebbről szemügyre vehessen egy lilás azáleavirágot.

És így tovább.

Ezek miatt a folytonos meg-megtorpanások és nézelődések miatt Theo szinte csigatempóban haladt. Még csak a második saroknál tartott, amikor már megélénkült a reggeli forgalom, a járdán egyetemisták és tisztviselők siettek, és a Promenade két oldalán lévő, korábban üres parkolóhelyek szinte mind megteltek.

De sebaj.

Sem aznap, sem a belátható jövőben nem szorította határidő, nem várta tárgyalás. Semmilyen kötelezettségre nem kellett tekintettel lennie. Kedvére élvezhette a gondtalan szabadságot és a teljes névtelenséget.

Egy lelket sem ismert a városban.

Nos… talán egyet.

Még nem tudta, meddig marad – hetekig, hónapokig, még tovább? –, de máris tetszett neki új, ideiglenes otthonának hangulata.

Első benyomása alapján roppant kellemesnek találta a helyet, és a nevét is találónak.

Golden. Arany.

2. FEJEZET

Miután végigsétált a Broadwayn, Theo visszatért ahhoz a kis kávézóhoz, amely előtt nem sokkal korábban elhaladt. A bejárat előtt kávéillatú felhő lebegett, ami roppant hatékony reklámként szolgált.

Az ajtó melletti festett ablaküvegen feketével körberajzolt, arany betűkkel ez állt:

A KEHELY

LIGHT STREET ÉS BROADWAY SAROK

Hétfő–csütörtök:

Péntek–szombat:

Vasárnap:

6:00–22:00

7:00–23:00

8:00–18:00

Bent Theo mélyen beszívta a kávéillatot, és körülnézett.

A kávézó vonzerejének bizonyságaként különböző korú, etnikumú és öltözetű embereket látott; némelyek egyedül voltak, mások kis csoportokban álltak vagy ültek.

Egy fiatalember, a hátán csellóval, a kezében kávéval, időnként suttogva elnézést kérve, ügyesen navigált az asztalok és a belépő vendégek között. Amikor tekintete összeakadt Theóéval, mosolyogva biccentett, és odaköszönt neki. A nagyvárosokban, ahol Theo élete nagy részét töltötte, az ilyesmi szokatlan, sőt egyenesen gyanús volt, de ő egy bólintással, mosolyogva viszonozta a gesztust, majd beállt a rövid sor végére, hogy rendeljen.

Gyanította, hogy talán törzsvendég lesz itt, és megérzése beigazolódott a Goldenben töltött egy év alatt.

Bárcsak a kávé is olyan nagyszerű lenne, mint a hangulat, gondolta.

Nem bízott benne, hogy így lesz.

Európában hozzászokott az erős kávékhoz – Lisszabonban az abatanadóhoz és a café pingadóhoz, Madridban a café con lechéhez, Bolognában az espressóhoz, Marseille-ben a café noisette-hez. Az amerikai kávézókban gyakran érte csalódás, még New Yorkban is, ahol minden kiváló kávéra legalább fél tucat pocsék jutott. Állítólag igen szigorú elvárásai voltak.

Köszönt a pult mögött álló baristának, kért egy presszókávét, és miután megkapta, egy közeli fotelba telepedett le vele.

A kávé nagyon finom volt. Ez meglepte, és helyeslőleg bólogatva nyelte le az első kortyot.

Érdeklődése ezután a környezete felé fordult: figyelte a vendégek arcát, hangját, köszönését és gesztusait; a jó kedélyű barista gondos munkáját; az asztaloknál folyó beszélgetéseket. Hamarosan azonban pillantása a falakon kiállított műalkotásokra vándorolt, és attól kezdve nem is foglalkozott mással.

A bal, a jobb és a hátsó falon portrék lógtak, összesen kilencvenkét ceruzarajz fehér papíron, háromféle méretű, fekete keretben, nyilvánvalóan egyetlen művész munkái. Mintha csak a kávézó jelenlegi vendégkörét képviselték volna; az egymás mellett, alatt és fölött lógó portrékon a figurák életkora, bőrszíne és kedélye átfogó képet adott az emberi sokszínűségről.

Theo távolról is érzékelte a részletek gazdagságát és aprólékos kidolgozottságát. A rajzok élethűek voltak, amitől az a benyomása támadhatott a szemlélőnek, hogy a modellek a Kehely vendégei, képük nem pusztán a falat díszíti.

Az öregúr képzelete meglódult: a kilencvenkét keretet egy-egy ablaknak látta. A portré modellje pedig kint áll az utcán, onnan néz befelé, a vendégeket mustrálja. Éjszaka, amikor a kávézó zárva van, a modellek kilépnek a keretből, bejönnek az üzletbe, körbejárnak, megbeszélik, kivel mi történt aznap, aztán nyitásra ki-ki visszatér a maga keretébe.

Elmosolyodott a színes, bár nevetséges ötleten. Gyakran támadtak efféle gondolatai, a fantáziája egy költőével vetekedett. A pillantása és gondolkodása azonban műértőre vallott. Sok minden fel tudta kelteni az érdeklődését, de teljes szívvel-lélekkel csupán néhány dologgal foglalkozott. A portrék ilyenek voltak.

És bár a legszívesebben azonnal, egyenként és alaposan megvizsgálta volna mind a kilencvenkét rajzot, eldöntötte, hogy kivárja az alkalmasabb pillanatot, amikor a kávézóban kevesebb a vendég.

Így hát apró kortyokban itta a kávéját. Másképpen fogyasztani tiszteletlenség, sőt a barista alkotásának megszentségtelenítése lett volna. Miután az utolsó cseppet is felhörpintette, fejébe nyomta a sapkáját, és jobbra-balra tekintgetve, komótosan kisétált az üzletből, és visszatért a szállodába.

Ebéd után szundított egyet, aztán lement a folyóhoz, a kövezett sétányon elballagott egy darabon észak felé, arcát a napnak fordítva üldögélt egy negyedórácskát, végül visszatért a kávézóba. Néhány asztalnál egyetemisták ücsörögtek, őket leszámítva azonban üres volt a bolt.

Nem állt sor a pultnál, amikor odalépett, hogy rendeljen.

– Isten hozta! – köszöntötte a barista. – Ma már másodszor.

Theo elismeréssel nyugtázta, hogy a barista emlékezett rá, ami nem kis teljesítménynek számított, hiszen maga is látta, hány vendég fordult meg aznap csúcsidőben a kávézóban.

– Kedves barátom, ma reggel remek volt a presszókávéja. Köszönöm. Tökéletesen je ne sais quoi. A ráadásért jöttem.

A barista, aki fiatalabb volt Theónál, elnevette magát. A Kehelyben ritkán hallott francia szót. – Köszönöm, uram. Igyekszem, hogy a következő még jobb legyen. Ha nem sikerül, kérem, szóljon. Shepnek hívnak. Ön pedig…?

Kezet nyújtott a pult fölött. Az öregúr mindkét kezével megfogta.

– A barátaim Theónak szólítanak. Örülök, hogy megismerhettem.

Shep felfigyelt az akcentusára és a precíz kiejtésére.

– Én is. Mi szél hozta Goldenbe?

– Üzleti ügyben érkeztem. De jelenleg leginkább ezek a portrék érdekelnek – intett Theo a falak felé. – Már reggel észrevettem, és most visszajöttem, hogy tüzetesebben megnézhessem őket. Mesélne róluk?

Időközben négy nő lépett be a kávézóba, és beálltak Theo mögé.

– Örömmel, Mr. Theo, amint lesz egy kis időm. Addig is adok egy kis olvasnivalót, talán néhány kérdésére megtalálja benne a választ. És kérem, meséljen majd magáról is, amikor lesz egy percünk.

Azzal Theo kezébe nyomott egy helyi magazint, a The Gold Standardet. A címlap a kávézó belsejét ábrázolta, a halszemoptikával készült fotón mindhárom – a bal, a jobb és a hátsó – fal látszott, a portrék nagy részével. A kép közepén egy sovány, őszülő férfi társaságában Shep pózolt farmerban, pólóban és tweedzakóban. Alattuk felirat hirdette: „A Kehely művészete”.

Theo kinyitotta a magazint, a cikkhez lapozott, és olvasni kezdte.

Viccnek indult. – Mi lenne, ha…?

– Benne vagy?

– Talán.

Kávézó mint kiállítóterem.

Az elmúlt hónapokban meg is valósult a terv a Kehelyben, a belváros egyik legnépszerűbb vendéglátóhelyén. A Light Street és a Broadway sarkán működő kávézó tulajdonosai és üzemeltetői két goldeni polgár, Shep és Addie Carlile.

A kétemeletes, üresen álló épületet a belváros megújulásának korai szakaszában vásárolták meg, és majdnem egy éven keresztül, hétvégenként és a szabadidejükben újították fel a földszintjét. Amikor elkészültek vele, otthagyták banki állásukat, és két hónapon keresztül egy elegáns atlantai kávézóban tanulták ki a kávékészítés csínját-bínját. Nyitás után hamar beindult az üzlet, és ötcsillagos értékeléseket kaptak. A Kehely limitált prémium italokat és péksüteményeket kínál.

Hála a hűséges vendégkörnek, megy a bolt. Szerencsés elhelyezkedésének köszönhetően – kétsaroknyi távolságon belül vannak színházak, éttermek, üzletek, illetve itt található a bíróság és a Goldeni Egyetem Művészeti és Formatervezési Kara – a vendégek egymásnak adják a kilincset. Térjünk be bármikor, a legkülönfélébb emberekkel találkozhatunk.

És vannak, akik sosem távoznak!

A Kehely csupán néhány utcányira esik Asher Glissen, a város egyik legjelentősebb művészének otthonától és műtermétől. A szintén Goldenben született alkotó pályafutása során adott magánórákat, volt a Bredlow Művészeti Központ kurátora, számos prospektust és folyóiratot illusztrált. Napjainkban elismert arcképfestőként és portrérajzolóként tartják számon.

A kávézó megnyitásakor Glissen az elsők között állt sorba. Saját bevallása szerint néhány hónap leforgása alatt bevételének tetemes részét kávéra költötte.

Carlile-ék egy évvel ezelőtt felvetették Glissennek, hogy állítsa ki náluk néhány művét. Glissennek megtetszett az ötlet.

„Asher azt mondta, kitalált valamit, de ennél többet nem árult el – meséli Shep Carlile. – Úgy egy hónappal később megjelent fél tucat portréval, amelyeket néhány törzsvendégünkről készített. Leesett az állunk. Attól kezdve nem volt megállás. Az emberek imádják. Van, aki csak azért jön, hogy megnézze a rajzokat. Nagyon büszkék vagyunk rá, hogy itt vannak kiállítva.”

A Kehelyben jelenleg kilencvenkét portré látható. Mindegyik eladó. Amikor valamelyik gazdára talál, újabb kerül a helyére.

Glissen szuperlatívuszokban beszél a kávézóról. „A Kehely intézménnyé vált errefelé, igazi olvasztótégellyé. Ezt próbálom megragadni a portrékban. Édesanyám, aki szintén művész volt, gyakran mondogatta: minden arc egy történet. Azt hiszem, igaza volt. Ezek a rajzok önmagukban kiadnak egy közösséget. Határtalan élvezettel rajzoltam meg őket. Ők az én szerelemgyerekeim. Hálás vagyok Addie-nek és Shepnek, hogy otthont adtak nekik.”

Glissent gyakran látni a belvárosban és a Kehelyben is, amint fényképezőgéppel a kezében anyagot gyűjt a munkájához. Ha a kávézóban futunk össze vele, talán megkér minket, hogy forduljunk felé. Ha igen, ne lepődjünk meg, hogy bekerülünk a Kehely galériájába!

Újabb vendégek tértek be az üzletbe. Amíg Shep elkészítette az italukat, Theo újra végigolvasta a cikket, majd felállt a székéről, és a helyiség túlsó része felé indult.

A hátsó falon tizenkét portré függött, háromszor négyes, rendezett sorokban. Mindegyiken a modell feje és válla látszott. Theo elővett a zsebéből egy drótkeretes szemüveget, az orrára illesztette, kezét összekulcsolta a háta mögött, és egy méter távolságból tanulmányozni kezdte a rajzokat. Az egyik pillanatban lehajtotta a fejét, hogy elnézhessen az orra hegyén ülő szemüvege fölött, a következőben hátrabillentette, hogy azon keresztül vizsgálhassa meg az adott képet. A Louvre művészettörténésze sem szentelhetett volna elmélyültebb figyelmet a nagy múzeum remekműveinek, nem nyűgözhették volna le jobban, mint az öregurat a Kehelyben látható portrék.

Közelebb lépett, és már karnyújtásnyira állt a faltól, hogy a legapróbb ceruzavonásokat is láthassa. Teljesen megfeledkezett az időről és a körülötte lévő világról.

Amikor Shep lefőzte a kávékat, észrevette Theót a helyiség végében, de inkább nem zavarta. Örült, hogy az öregurat ennyire lenyűgözik a képek, ugyanakkor kíváncsi volt, mi állhat e rendkívüli érdeklődés hátterében.

Theót már kisfiúként elvarázsolták a finom vonalak és a kidolgozott részletek. Gyermekkora nagy részében nagyítóval vizsgált madártollakat, faleveleket és rovarokat az otthona melletti szőlőben. Lebilincselte egy pókháló, egy szitakötő szárnya, egy gomba kalapjának redőzete. Bélyeget is gyűjtött, és egyik ámulatból a másikba esett, amikor először látta Leonardo da Vinci rajzait és vázlatait. Idővel rászokott, hogy az egyik tanárától ajándékba kapott nagyítót a zsebében hordja, így megvizsgálhassa az apró tárgyak szabad szemmel nem látható részleteit. Egy magafajta ember számára a Kehely portréi a bőség zavarát jelentették; igazi kincsesbányával, vizuális lakomával értek fel.

Mindegyik előtt meghajolt, és szinte megbabonázva térdet hajtott.

Visszament a helyiség elülső részébe, és ott folytatta a szemlélődést. Azokat a képeket is végignézte, amelyek a falhoz tolt egyik asztal fölött lógtak. Elnézést kért ugyan az asztalnál ülő vendégektől, de máskülönben nem zavartatta magát.

Számára minden arc egy hangulatot, egy feltárandó történetet jelentett.

Miért aggódik ennyire az a férfi?

Miért ilyen szemérmes az a fiatal nő?

Hogyan lehetne leírni ennek a gyermeknek az arckifejezését?

És hogy a csudába ábrázolja ezeket a művész ilyen meggyőzően mindegyik képen?

Nagyon sok portré eladó volt – Theo egyre kevésbé értette, miért. Szinte nyugtalanította ez a kérdés. Döbbenten nézte az árukat. Ez csak 125 dollár? Csak 200? Ennél sokkal többet érnek. Vajon miért nem talált még gazdára kilencvenkét ilyen minőségű kép ilyen áron?

Elidőzött egy mosolytalan, fiatal nőt ábrázoló rajznál. A finom vonású arcból a tekintet egyenesen Theóra szegeződött. Az öregúr kísértetiesen ismerősnek találta. Lehetséges volna…?

Pillantása a fiatal nőtől jobbra lévő képre vándorolt, amely egy fiatalemberről készült. A férfi a képen kívül nézett valamit. Mi látszik abban a nyugtalan szempárban? Félelem? Gyanakvás? Megvetés? Bármi volt is az, a férfit szemlátomást feszélyezte a kamera. Meleg sapkát viselt, gallérját pedig feltűrte, ami hideg időre utalt.

Theo már majdnem egy órája tanulmányozta a portrékat, amikor Shep végül odalépett hozzá.

– Nem akármilyenek, ugye?

Shep egy konyharuhába törülgette az ujjait. A Theo előtt lévő kép, az ideges tekintetű fiatalember portréja felé biccentett.

– Megjárta a hadak útját. A kislányát súlyos autóbaleset érte, az anyja meg is halt. Ez a fiú nem gyakran jár ide, de ha jön, egy rövid kávét kér, tejszínnel. Azt hiszem, azt sem tudja, hogy van kint róla egy kép a falon.

Theo bólintott, és Shep felé fordult.

– Mindenkiről tudja, kicsoda?

– A többségüket valamennyire ismerem. Néhányukat elég jól. Van, akit egyáltalán nem. A festő általában apró betűkkel felírja a nevüket a kép hátuljára, hogy tudjam, kit ábrázol, ha kellene. De Mr. Theo, mielőtt róluk beszélnénk, meséljen inkább magáról. Azt mondta, először jár a városban. Mi szél hozta ide? Hova valósi?

Theo megálljt intett a kérdések áradatának, és rövidre fogta a választ.

– Sok helyen megfordultam. Portugália északi részén születtem, ott is nőttem fel, de már hosszú évek óta New Yorkban élek. Megtartottam az ottani lakásomat, de most Golden az otthonom. Üzleti ügyben jöttem. Még csak egy napja vagyok itt, de a városuk máris nagyon a szívembe lopta magát. És, Mr. Shep, az ön üzlete különösen tetszik.

Shep nem ezt az udvariasan semmitmondó választ várta, de nem kérdezősködött tovább. Idővel talán többet is megtud az öregúrról.

– Kérem, szólítson Shepnek. Így hívnak a barátaim. Ne miszterezzen.

– Köszönöm. Én pedig Theo vagyok. Ha már a neveknél tartunk: miért éppen Kehely?

Most Shepen volt a sor, hogy kitérő választ adjon.

– Mert jól hangzik. Egyszer majd hosszabban is mesélek róla. Elolvasta a képekről szóló cikket?

Theo bólintott.

– Igen, köszönöm. Nagyon érdekes. – Visszaadta a magazint. – Mr. Shep… bocsánat, Shep… egy dolgot nem értek. Miért nem veszik meg a portrékat?

Shep elfintorodott, majd jobbra-balra ingatta a fejét, miközben a megfelelő választ fogalmazta magában.

– Ez számomra is rejtély, Theo. Tudom, hogy Asher így sem unatkozik, és valószínűleg nincs szüksége több megrendelésre, de reméltem, hogy ez hoz neki valamit a konyhára. Egyelőre nem így alakult. Talán később. Tavaly karácsony előtt jó pár rajz elkelt, de még várok az igazi áttörésre. Hinni akarok benne, hogy egyszer rájönnek az emberek, milyen értékesek ezek a képek. Asher megrajzolta Addie – a feleségem, Addelyn – portréját is; az az egyik legféltettebb kincsem. Ha egyszer kigyulladna a házunk, az elsők között menteném ki. – Tétovázott egy kicsit. – Örülünk, hogy itt vannak a képek, de még jobban örülnénk, ha jönne valaki, és mindet megvenné.

Theo szeme kissé elkerekedett. A kezét a szájához emelte, hüvelykujjával megtámasztotta az állát, és mutatóujjával az ajkát ütögette.

Shep a pult felé pillantott. Egy vendég várta, hogy rendelhessen.

– Theo, vissza kell mennem, vár a munka. Köszönöm, hogy benézett. Tudja, ha törzsvendég lesz nálunk, jó esélye van rá, hogy egyszer maga is felkerül a falra. Isten hozta Goldenben! Egyébként milyen volt a kávé?

– Kiváló. Exceptionnelle! Maravilhoso! – mosolygott Theo. Halkan tapsolt néhányat, majd megveregette Shep karját. Kilépett az üzletből, átvágott az úttesten az úttest két sávját elválasztó sétányra, és a szökőkút közelében leült egy padra.

A gazdára váró portrék jártak az eszében.

Hogy hány otthonnak díszére válhatnának, hány életet gazdagíthatnának.

Hogy milyen nagy motivációt jelentene a művésznek.

Körvonalazódni kezdett benne egy ötlet.

3. FEJEZET

A Goldenben töltött második teljes napján Theo már kora reggel sétálni indult, ezúttal a szállodától délre eső, Bougherynek nevezett lakónegyed felé. A környékkel kapcsolatban gyakran használták a „dzsentrifikáció” kifejezést. A régi házak, az ízlésesen ápolt kertek a város egészéhez hasonlóan még várták, hogy a pasztellszínű tavasz beköszöntsön, de már napról napra újabb pompás virágok nyíltak.

A Bougheryből a folyóhoz sétált, és leült egy padra, ahogy az előző napon. Amikor úgy gondolta, hogy vége lehet a reggeli csúcsforgalomnak, ismét a Kehely felé vette az irányt.

– Theo, isten hozta megint. Két napja érkezett, és máris törzsvendég!

– Jó reggelt, Shep! Igen, de nem egyszerűen törzsvendég vagyok. Meg vagyok babonázva, vonz a kávézója.

Shep nem tudta eldönteni, hogy a kávénak vagy a portréknak tulajdonítsa a vonzerőt. Talán mindkettőnek? Mindenesetre rokonszenvesnek találta a barátságos jövevényt.

Theo ebédidőig maradt a Kehelyben, és ismét alaposan végigmustrálta a falakat. Shep növekvő kíváncsisággal figyelte. Mit találhat ennyire érdekesnek?

Theo hosszan mérlegelt, majd mielőtt elment, megvásárolta annak a rövid hajú, fiatal nőnek a portréját, aki komolyan, de nem barátságtalanul nézett le rá. Akit mintha ismert volna. Készpénzzel fizetett. Hiába adott ki százhuszonöt dollárt, úgy érezte, ellopta, nem megvásárolta a portrét.

– Miért éppen ő? – kérdezte Shep, miközben barna papírba csomagolta a képet. – Ismeri?

Theo megrázta a fejét.

– Egyiküket sem ismerem. Örömmel megvenném bármelyik képet, akár mindet is, de pillanatnyilag leginkább ő ragadott meg.

A képvásárlástól Shep csak még kíváncsibb lett. Elképzelni sem tudta, mit akarhat az öregúr. Talán gyűjtő? Műkritikus vagy galériatulajdonos? A művészt kívánja támogatni?

Theo visszatért a szállodába a délutáni sziesztájára, és ismét megvizsgálta a portrét. Ahogy Shep mondta, a fiatal nő neve apró betűkkel rá volt írva a kép hátoldalára.

Minnette Prentiss.

– Igen, azt hiszem, te vagy az – suttogta Theo. A szálloda számítógépén rákeresett a névre, és megtudta, hogy Minnette Prentiss okleveles könyvvizsgálóként dolgozik Goldenben, egy jó nevű vállalatnál. De számára most az volt a legfontosabb, hogy megtalálta a postacímét.

Nekiült levelet fogalmazni. A következő napokban újra meg újra elővette az irományt, és addig javítgatta, alakítgatta, amíg elégedett nem lett vele.

Kedves Mrs. Prentiss!

Nem ismerjük egymást, és ha nem találja helyénvalónak, hogy ismeretlenül zavarom, kérem, bocsásson meg nekem. Öregember vagyok, 86 éves, hogy pontos legyek, és nemrég érkeztem az Önök városába. Először néhány nappal ezelőtt, a Promenade-hoz közeli Kehelyben láttam Önt, pontosabban egy Önről készült ceruzarajzot.

Mrs. Prentiss, a képet elnézve arra jutottam, hogy a portrénak Önnél vagy egy Önhöz közel álló személynél van a helye. Végtére is, úgy helyes, hogy az elkészült mű ahhoz kerüljön, aki ihlette.

Vettem tehát a bátorságot, hogy megvásároljam a rajzot, amivel egyetlen célom volt. Megtiszteltetésnek érezném, és lekötelezne, ha ajándékba elfogadná a portrét. Azt tehet majd vele, amit a legjobbnak lát.

Ha megenged egy javaslatot (és bocsánatát kérem, ha tiszteletlennek találja); jövő csütörtökön, este hét órakor egy padon fogok ülni a Promenade-on, mégpedig a Kehelyhez a legközelebb eső szökőkútnál. A félreértések elkerülése végett, ha netán több rendkívül jóképű 86 éves férfi üldögélne ott: én mohazöld golfsapkát viselek majd. A portré átadása csupán egy pillanatot venne igénybe, de bőven lesz időm beszélgetni is, ha kedve és lehetőségei engedik.

Arra az esetre, ha kérésemet szokatlannak vagy helytelennek találja, szeretném megnyugtatni, hogy ártalmatlan öregember vagyok, özvegy és apa, fogatlan oroszlán. A legjobb szándék vezérel. Ha igaz az a mondás, hogy nagyobb boldogság adni, mint kapni, a portré megvásárlásáért bőségesen kárpótol majd, hogy az Ön kezébe adhatom.

Remélem, találkozunk.

Őszinte tisztelettel:

Theo

4. FEJEZET

Nagyon különös levelet kaptam ma.

Minnette Prentiss nem szokta úton-útfélen a „különös” szót használni, hacsak nem találta feltétlenül szükségesnek. Már azelőtt is szinte kínosan ügyelt rá, hogy pontosan használja a szavakat és a számokat, hogy megszerezte okleveles könyvvizsgálói képesítését.

– Mitől különös? – kérdezte a férje. Derrick a konyhapultnál ülve leveleket bontogatott, de most megállt a levegőben a keze. Házasságuk öt éve alatt kiismerte felesége hangjának árnyalatait, és tudta, mikor kell a teljes figyelmét neki szentelnie. Ez a pillanat ilyen volt.

– Egyrészt, mert nem tudom, ki küldte. Emlékszel a ceruzás portréra a Kehelyben? Amit Asher rajzolt? A jelek szerint megvette valaki, egy öregúr, és nekem akarja ajándékozni. Találkozni akar velem a jövő csütörtökön a szökőkútnál. Hát nem különös?

Derrick arcán a mérsékelt érdeklődést felváltotta az aggodalmas kíváncsiság; fejét enyhén oldalra billentette, szemöldökét felhúzta.

– Az nem kifejezés! Szerintem veszélyes is. Nem is sejted, ki küldte a levelet? Vagy talán csak vicc? Lehet, hogy ismerjük az illetőt?

– Halvány fogalmam sincs, kiről van szó, de szerintem nem viccel. Tessék, itt a levél. Olvasd el!

Derrick figyelmesen el is olvasta. Jogász volt, gyorsan forogtak a gondolatai, ahogy minden szót alaposan mérlegelt.

A felesége nézte, és próbálta kitalálni, mit gondolhat. Tudta, hogy az arcáról előbb leolvashatja a véleményét, mint hogy szavakba öntené. Azt rögtön látta rajta, hogy a levél fölkeltette az érdeklődését.

Gyönyörű kézírás. Drága levélpapír. Lefegyverző fogalmazás. Se vezetéknév, se lakcím. Az egész levél furcsa, valamiképpen mégis hiteles.

– Nem erre számítottam. Nyugtalanítónak találom. Bárki legyen is ez az ember, tudja, ki vagy, és hol laksz. Te viszont semmit sem tudsz róla. Talán Asher vagy Shep ismeri. Vagy másvalaki a kávéházban. Mert ott vette meg a portrét, ugye?

Derrick hat éve végezte el a jogi egyetemet, azóta Golden város kerületi ügyészi hivatalában dolgozott. Ismerte a helyi rendvédelmi erők szinte minden tagját. Talán akad valaki a goldeni városi rendőrségnél, aki tanáccsal szolgálhat ezzel a titokzatos levéllel kapcsolatban.

– Vagy egyszerűen odamegyünk jövő csütörtökön, és meglátjuk, mi lesz – jelentette ki Minnette olyan határozottan, mint aki már el is döntötte a kérdést. Derricknek tiltakozni sem maradt ideje, folytatta: – Négyszer olvastam el a levelet az elejétől a végéig, és persze lehet, hogy bolond vagy naiv vagyok, de én teljességgel ártalmatlannak találom. Minden további nélkül el tudom képzelni, hogy a bácsi csak jót akar tenni. Mit is mondtál, amikor azt a bicikliző, hajléktalan asszonyt láttuk? „Jószívű különc?” Lehet, hogy a bácsi is csak ilyen.

– És ha tévedsz? – kérdezte a férje. – Mi van akkor, ha valaki vadászik rád? Vagy rám haragszik? Ha ez az ember annak a bandatagnak a bátyja, akit a múlt hónapban életfogytig börtönbe csukattam?

Minnette a szemét forgatta.

– Ha tényleg abból a bandából küldte valaki, nem hinném, hogy ilyen bonyolult tervet eszeltek volna ki, csak hogy neked visszavágjanak. És úgy nézem, töltőtollal írták a levelet. Méghozzá merített papírra. – Elhallgatott. – Tudod, mi volt a legelső gondolatom?

– Mi volt a legelső gondolatod? – Derrick az ujjait összefűzve előrehajolt a konyhapulton.

– Hogy te írtad.

Összeakadt a tekintetük.

– Arra gondoltam, talán tényleg megvetted a képet, ahogy egy hónapja ígérted. Meg arra is gondoltam, hogy talán megbíztál valakit, aki gyöngybetűkkel megírta ezt a levelet erre a kétdolláros papírra. Félig-meddig arra számítok, hogy téged talállak ott a szökőkútnál csütörtökön. Eltaláltam?

Derrick elvörösödve mosolygott.

– Bárcsak így lenne. És már bánom, hogy nem léptem idejében a tettek mezejére. De nem én írtam a levelet. Ugye nem akarsz találkozni ezzel az emberrel?

– Csak akkor, ha nem bánod. De szeretnék találkozni vele. Csütörtök estére nincs programunk. Én azt mondom, menjünk oda, találkozzunk ezzel a titokzatos idegennel, aztán üljünk be valahová vacsorázni, és csodáljuk a képen szereplő lányt.

Nevetve megkerülte a pultot, megállt Derrick mögött, átkarolta a nyakát, és arcát a férfiéhez dörgölte.

– Veszélyt szimatolok – suttogta a férje.

– Teljesen megértelek. És örülök neki, mert ezek szerint szeretsz annyira, hogy érdekel, mi van velem. De tegyél meg nekem valamit: olvasd el a levelet még háromszor úgy, hogy csak arra figyelsz. Ha még utána is úgy gondolod, veszélyes, nem fogunk odamenni. Ha engem kérdezel, szerintem minimális a kockázat. Fényes nappal találkoznánk, mindenütt emberek lesznek, és ha messziről gyanúsnak találjuk a bácsit a szökőkútnál, legfeljebb nem megyünk közelebb. Viszünk magunkkal távcsövet, száz méterről felmérjük a terepet, aztán eldöntjük, mi legyen. Rendben? Ki tudja, talán olyan sztori lesz belőle, amit egy napon majd a gyerekeinknek mesélünk. Most meg hadd üssek össze valamit vacsorára.

5. FEJEZET

Derrick eleget tett a felesége kérésének.

Miután elmosogatott és lebonyolított néhány telefonhívást, fogta a különös levelet, és a dolgozószobájába ment. Egy nagy gardróbszobát alakítottak át erre a célra székkel-íróasztallal, hogy legyen hová néha leülnie, ha tanulni akart, számlákat kellett rendezni vagy elküldenie néhány e-mailt.

Az asztali lámpa fényénél figyelmesen még egyszer elolvasta a levelet. Aztán még egyszer. És harmadszor is.

El kellett ismernie: a szöveg őszintének, ártatlannak, szégyenlősnek hatott. Sőt itt-ott humorosnak: „rendkívül jóképű 86 éves férfi”. Aggodalma valamelyest alábbhagyott, de nem oszlott el teljesen. Nem értette, miért titkolja annyira kilétét a levél feladója, aki vélhetőleg időt és energiát nem kímélve kiderítette egy meglehetősen vonzó ifjú hölgy nevét és lakcímét. Sok volt a megválaszolatlan kérdés.

Micsoda rejtélyes küldemény!

Este Derrick és Minnette már ágyban fekve folytatták a témát.

– Nos, mi a véleményed? – kérdezte Minnette.

– Elolvastam a levelet, ahogy kérted, háromszor is. De továbbra is aggódom.

– Mennyire?

– Nem nagyon. El kell ismerned, roppant furcsa. De hacsak nem törnek rám rémálmok csütörtökig, vagy más okból meg nem gondolom magam, tulajdonképpen egyetértek veled. Ezzel ellentmondok a józan eszemnek, végtére is a feleségemről van szó, de nem tartom kizártnak, hogy egy öregember mindössze ajándékot akar adni, bár el sem tudom képzelni, miért. Csütörtökön tehát odamegyünk, megállunk a szökőkúttól biztonságos távolságra, és meglátjuk, mi a helyzet. Ha nincs mohazöld sapka, vagy van ugyan, de valami vademberen, hívjuk a rendőrséget. Ez így jól hangzik? Vagy elment az eszünk?

Minnette felnevetett.

– Ügyész úr, csak nem valami kockázatos dologra készülünk? Egy könyvvizsgáló és egy jogász? Két rendkívül óvatos, a végletekig racionális, A típusú személyiség? Gondold csak meg, még az sem zárható ki, hogy egy önzetlen, kedves emberrel találkozunk. Manapság nem sok ilyen szaladgál.

A férje megcsókolta.

– Én minden este egy ilyennel térek nyugovóra. – Elhallgatott. – Még valami. Holnap felhívom Asher nagybátyádat. Tekintve, hogy ő készítette a képet, talán a levélről is tud. Akár ő is benne lehet ebben az akcióban. Továbbra is azt gondolom, hogy ez valamiféle tréfa.

Minnette egyetértőleg bólogatott.

– Lehet benne valami. – Sugárzó arccal fordult a férjéhez. – Tudja, Mr. Prentiss, mindez nem történik meg, ha akkor, amikor ígérte, megveszi nekem azt a képet.

– Ez talált. Jó éjszakát, Mrs. Prentiss.

– Jó éjszakát.

– Várjunk csak, egyébként hogy a csodába néz ki egy golfsapka?

– Keress rá a neten. Jóccakát.

Másnap Asher Glissen műtermében csöngött a telefon. Munka közben rendszerint kikapcsolta, de most hívást várt egy új megbízással kapcsolatban. Elolvasta a kijelzőn villódzó nevet. Nem rá számított, ettől függetlenül felvette.

– Szép jó reggelt, Derrick! Hogy van a kedvenc unokahúgom férje?

Derrick elnevette magát.

– Köszönöm kérdésed, az egyetlen unokahúgod férje remekül érzi magát ma reggel.

– És a szépséges unokahúgom?

– Ő is.

– Mi visz rá egy magadfajta elfoglalt ügyészt, hogy a munka dandárjának idején felhívjon egy magamfajta egyszerű művészembert?

Tíz óra volt.

– Épp két tárgyalás között vagyok. Borzalmas ügy, talán hallottál róla. Egy pasas elaludt a kormánynál, áthaladt a felezővonalon. Egy nő meghalt, egy kislány életveszélyes sérülésekkel élte csak túl. A sofőrt halálos közúti baleset okozásával vádolják, ráadásul illegális bevándorló. Mindenkinek rettenetes ügy. De lényeg a lényeg, hogy van pár percem a következő tárgyalás előtt, és kérdezni akarok valamit az egyik portréddal kapcsolatban, ami a Kehelyben volt kiállítva. Van egy kis időd?

Felolvasta a levelet.

– Hű. Ez tényleg elég furcsa – mondta lassan Asher. – A helyedben engem is a frász kerülgetne. De hogy válaszoljak a kérdésedre, nem tudok semmit erről az emberről, akár viccnek szánta a levelét, akár nem. Minnette biztonsága az első. De tisztázzunk valamit. Ha jól értem, ez a pasas, ez a Mr. Theo fényes nappal, a Promenade-on, vagyis nyilvános helyen akar találkozni vele, hogy odaadja neki a képet, igaz? És ha elfogadjátok a meghívását, már messziről látjátok, ki várakozik a szökőkútnál?

Ugyanezt már Derrick és Minnette is végiggondolta előző este.

Asher gyakran tűnődött azon, nem rendül-e meg Derrick hite az emberiségben, nem csömörlik-e meg a tömérdek gonoszságtól. Hiszen nap mint nap büntetőügyekkel foglalkozik. Értette az aggodalmát, ugyanakkor nagyon tetszett neki az öregember nagyvonalú gesztusa – már ha valóban erről volt szó.

– Derrick, tudom, hogy helyesen fogtok dönteni. Meséld majd el, mi történt. – Fölnevetett. – Nohát, lehet, hogy illene levélben megköszönnöm neki. A magamfajtáknak szüksége van az olyanokra, mint ő.

– Köszönöm, Asher. Elmesélem majd, mi történt. Most visszatérek a csatamezőre.

Asher letette a telefont, és folytatta a munkát a rajzállványánál. A boltozatos műterem tetőablakán át beáradó világosságban maga is egy fény-árnyék tanulmány volt.

Számára ez átlagos hétköznap volt csupán.

Kisebb-nagyobb festékpettyekkel borított, cserbarna vászonnadrágot viselt, sötét kékesszürke, (hideg, mint az angol eső) bő flanelingének ujját az alkarja közepéig visszahajtogatta, zoknis lábára nem húzott cipőt. Az inggallérját verdeső, a fülére omló, itt-ott már őszülő barna haját egy művész lazaságával, az ujjaival simította hátra. Pár napos borostája kiemelte arca vonalát, erős állát és járomcsontját.

Gyakran dolgozott összeráncolt homlokkal, éber, rezzenéstelen tekintettel – ez figyelemre és koncentrációra vallott. Az arca komoly volt, de nem barátságtalan. A gyerekek nem ijedtek meg tőle, az idősebb modellek pedig idővel megtanulták, hogy higgadtságát és elmélyültségét inkább bóknak tekintsék, mintsem fásult érdektelenségnek.

Megjelenésében nem volt semmi hivalkodóan bohém, mégsem lehetett összetéveszteni bankban, ügyvédi irodában vagy ingatlanügynökségnél dolgozó kortársaival. Lerítt róla, hogy velük ellentétben neki senki sem diktál, és senki igényeinek nem igyekszik megfelelni.

Madárdal áradt be a műterem nyitott ablakán, belevegyült a kis hifiből áradó dallamokba. Egy zenekar játszott.

„Tavasz az Appalache-ben”? A dal tökéletesen illett az időhöz és a helyhez, az egyszerű berendezési tárgyakkal teli szobához.

A zene kellemes társként szolgált magányában, amikor gyakran órákon át némán dolgozott. Azon a reggelen a festőállványától karnyújtásnyira elhelyezett fénykép alapján rajzolt vagy festett.

Ülve dolgozott: jobbjával megtámasztotta az ölében tartott vékony, téglalap alakú táblát, amelynek négy sarkában rajszögekkel rögzítette a hibátlan, finom fehér akvarellpapírt, és baljával skiccelte föl az első vonalakat. Jobb markában szorongatta a 2B és 2H ceruzákat, rajzszenet, egy agyonhasznált satírrudat és egy gyurmaradírt. Ezen egyszerű eszközök arzenáljával indult naponta hadba a középszerűség ellen. Egyre-másra mesterművek kerültek ki a keze alól.

Lassan, mintha vízből emelkedne ki, egy fej öltött alakot a papíron. Asher először a vastagabb körvonalat rajzolta meg, aztán a vékonyabbakat és finomabb részleteket. Idővel felismerhetőkké váltak az arcvonások – a két szemöldök, az ajkak, az orrlyukak, a ráncok. Keze hosszú évek során tökéletesített koreográfia szerint mozdult, fordult, rebbent, táncolt, siklott a papíron.

A vonalak egy férfi arcává álltak össze; sűrű haja kócos, szakálla torzonborz, mosolya kisfiús volt, szeme pajkosan csillogott. Nem lehetett könnyű kétdimenziós felületen megjeleníteni ezt a zabolátlan energiát, Ashernek azonban sikerült. Időnként felállt, hátrább lépve szemügyre vette a művét, majd visszaülve folytatta a munkát.

Mire dél lett, elkészült a portré, be lehetett keretezni.

A Kehely számára.

Derrick aznap este, a munkából hazatérve beszámolt Minnette-nek Asher nagybátyjával folytatott beszélgetéséről.

Megszületett a döntés.

A következő csütörtökön ott lesznek a szökőkútnál.

6. FEJEZET

Csütörtök kora este Derricket és Minnette-et szinte megrészegítette a rájuk váró kaland izgalma, bár némi aggodalom is munkált bennük. Ám ahogy mindinkább fölkeltette a kíváncsiságukat a levél, úgy enyészett el a félelmük, hogy esetleg otromba tréfa áldozatai lesznek. Derricket mindössze az aggasztotta egy kicsit, mit fognak gondolni róluk a barátaik és az ismerőseik, ha balgán mégis bohócot csinálnak magukból. Még egyszer, de immár utoljára megvitatták azt a lehetőséget is, hogy nem állnak meg a szökőkútnál, hanem egyenesen vacsorázni mennek, végül abban maradtak, hogy tartják magukat a levélíró kéréséhez.

– Lehet, hogy egyszer majd a gyerekeinknek mesélünk róla.

A megadott időpont előtt fél órával leparkoltak a szökőkúttól néhány saroknyira, és kéz a kézben indultak el a találkozó helyszíne felé. A Broadway vendéglátóhelyeinek összes járdaszéli asztala foglalt volt, és csak úgy hömpölygött a gyalogosok áradata; főleg egyetemisták sétáltak arra, és akik úgy tartották, hogy a hétvége csütörtökön kezdődik. Már kellemesen lehűlt a levegő, de a járda még napfényben fürdött. A kora este puha árnyakat vetett, és életöröm lengte be a sétányt.

Amint meglátták a szökőkutat, Minnette és Derrick nem is pillantott máshová. Sajnos időről időre a lábuk elé kellett nézniük, és az előttük elhaladó gyalogosok is ki-kitakarták a szökőkutat, így eleinte nem tudták megállapítani, van-e ott valaki. A szökőkutat négy szimmetrikusan elhelyezett pad vette körül. Azon a kettőn, amelyre a legjobban ráláttak, fedetlen fejű emberek ültek. A másik két padot nem tudták tisztán kivenni. Aztán végül, amikor úgy ötven méterre jártak tőle, észrevették a mohazöld sapkát.

Megdobbant a szívük.

– Derrick, ott van – suttogta Minnette idegesen nevetgélve. Erősebben szorította a férje kezét, közelebb húzódott hozzá. Az öregember tényleg eljött.

Ekkor ellentmondást nem tűrően megszólalt mellettük egy zengő hang.

– Nohát, Derrick, legfőbb ideje! Veszel végre egy könyvet? Kérlek, vegyél egyet!

A hang Tonyhoz, a könyvesbolt tulajdonosához tartozott. Üzlete, a Betűevő, a Broadway nyugati oldalára esett, a szökőkúttól kőhajításnyira.

Fölemelkedett nádfonatú karosszékéből, és eltaposta a cigarettáját. Öleléssel köszöntötte a házaspárt – jól ismerte őket –, Minnette-nek puszit is adott. Elhangzottak a szokásos üdvözlések, de Derrick és Minnette időről időre a szökőkút felé pillantgatott. Mindketten remélték, hogy Tony veszi a lapot, de nem így történt. Derrick vállára tette a kezét, mint mindig, ha szóval akart tartani valakit.

– Derrick, nem viccelek! Megjött a könyv, amiről a minap beszéltem, az Edward Albee. Ha nem veszed meg, neked adom, aztán csődöt jelentek. Olvasd el, aztán beszélgessünk róla. Nem mondhatsz nemet. Ugyan már, csak nem sietsz ennyire? Egy perc az egész! Bent van az irodámban, a stósz tetején.

Derrick hiába tiltakozott. Tony már terelte is a könyvesbolt bejárata felé, ő pedig csüggedten hátranézett Minnette-re. – Mindjárt jövök. Bocs – formálta hangtalanul a szavakat.

Minnette a szökőkút felé fordult.

És ment is tovább.

Az öregember a képpel az ölében üldögélt a padon, és két kézzel a térdére támaszkodva figyelte a járókelőket. Nem tűnt idegesnek, szemlátomást élvezettel nézelődött. Odaszólt egy kislánynak, aki a szüleivel álldogált a szökőkút mellett. Minnette nem hallotta, mit mondott, de az egyértelműen kiderült, hogy barátságos szavak hangozhattak el.

Ha belelátott volna Theo fejébe, megtudja, milyen vegyes érzelmek kavarogtak benne – ám ezekből kívülről nem látszott semmi. Az öregúr meglehetősen idegesen indult el a szökőkúthoz, újra meg újra megnézte magát a kirakatok üvegében, igazgatta a sapkáját, többször is végiggondolta, mit fog mondani, hogyan kezeli majd a haragot vagy a sértettséget, ha a találkozó nem a tervek szerint alakul. Hovatovább abban reménykedett, hogy Mrs. Prentiss végül nem jön el, és megfeledkezhet erről az egész ostoba ötletről.

De Mrs. Prentiss eljött.

Rögtön felismerte, hiszen annyit nézte az arcképét. Kis híján felugrott, hogy elébe siessen – ezt diktálta volna a jólneveltsége –, de végül ülve maradt, és kivárta, hogy Minnette közelebb érjen. Kettejüknek foglalta a padot, és nem akarta megkockáztatni, hogy más üljön le rá, ha őrizetlenül hagyja. A szökőkút népszerű helyszínnek számított ilyentájt.

Felállt, udvariasan levette a sapkáját, és Minnette-hez lépett.

Theo adott az öltözékére: elegáns kasmírzakót, olajzöld nadrágot és krémszínű lenvászon inget viselt. Minnette talán egy törékeny, görnyedt hátú, botra támaszkodó, sápadt aggastyánra számított, aki rövidlátón pislog a világra, ehelyett ruganyos léptű, csillogó szemű, középmagas, kissé testes férfi állt előtte. Enyhén hajlott vállán kívül más nem utalt a korára. Őszbe csavarodó, kissé megritkult, de még mindig dús haját egyszerűen hátrafésülte, amivel egy tisztes öregúr benyomását keltette. Nem volt sem bajusza, sem szakálla.

Napbarnított, egészséges bőre arról árulkodott, hogy életének jelentős részét a szabad levegőn tölthette. Sűrű szemöldökét szépen kordában tartotta, és amikor mosolygott, a szeme sarkában szarkalábak jelentek meg. Diszkrét parfümöt használt, amelyre csak egy hölgy figyel föl, és összességében olyan benyomást keltett, mint aki odafigyel magára, de nem piperkőc. Tagadhatatlanul idős ember volt, de fiatalos; szinte meghozta az ember kedvét az öregedéshez.

Amikor Minnette kezet nyújtott neki, leginkább az öregúr arcáról sugárzó kedvesség ragadta meg: a szelíd, barátságos, kissé félénk mosolya, és az átható tekintetű, kék szeme. Figyelmesen, szinte rajongva nézett a vendégére. Minnette inkább csak érezte, mert megmagyarázni nem tudta volna, mitől ébredt benne az a benyomás, hogy az öregúr biztosra vette a találkozásukat, és most örül a társaságában együtt töltött időnek.

Igen, azt hiszem, csakugyan te vagy az, gondolta Theo.

Könnyedén meghajolt. Minnette a jobb kezét nyújtotta, határozottan, ahogyan az üzleti világban szokás – inkább csak rutinból, nem szántszándékkal –, Theo azonban a bal kezébe fogta, mintha egy letűnt kor illemszabályát követné.

Minnette nem vette zokon, és Theo rendületlenül mosolygott rá, egy pillanatra sem vette le róla a tekintetét. Ragyogott a szeme az alkonyi fényben, arcáról őszinte öröm sugárzott. A fiatalasszony meglepődött. Nagyon kellemes meglepetés érte.

– Tehát ön Mr. Theo? – szólalt meg tétován. És mintha csak valami kölcsönösségi törvénynek engedelmeskedne, ő is szélesen elmosolyodott.

– Ön pedig Minnette. Köszönöm, hogy eljött. Egyáltalán nem bíztam benne, hogy találkozhatok önnel. De roppant hálás vagyok érte. – Theo elnevette magát. – Kérem, bocsásson meg nekem, egy kicsit izgulok. Attól tartottam, hogy hét órakor egy rendőr jön értem, és bilincsbe verve elvezet. Ehelyett egy angyallal találkozom. Végtelenül örülök, hogy megismerhetem.

Milyen régi vágású, gondolta Minnette. És milyen kedves.

Az öregúr beszédéből akcentust hallott ki.

– Én is nagyon örülök, hogy megismerhetem, Mr. Theo. – Minnette-ből nyomtalanul elpárolgott minden, a találkozással kapcsolatos korábbi félelem. Sajnálta az öregurat, amiért kellemetlen következményektől tartott. – Kérem, árulja el: mire véljem a meghívását? Ne vegye tiszteletlenségnek, de nem értem, miért ajándékoz meg.

Nem akarta ilyen egyenesen nekiszegezni a kérdést az öregúrnak, de azóta nem hagyta nyugodni a dolog, mióta megkapta a levelét.

Theo mély lélegzetet véve bólintott.

– Igen, megértem, hogy kissé különösnek találja. Ha rám tud áldozni egy-két percet, talán magyarázattal szolgálhatok. De nem szeretném feltartani, ha siet. Tessék, a portré.

A becsomagolt képre mutatott.

– Igen, kérem, mondja el! Nem sietek.

Odaléptek a padhoz. Theo megvárta, hogy Minnette leüljön, aztán ő is letelepedett, és egymás felé fordultak. A szökőkútból ezüstös pára szállt fel, mintha csillámport szórna szét. Így kezdődött az első ajándékozás.

Amelyet számos másik követett.

7. FEJEZET

Derricknek sikerült végre leráznia Tonyt – ami nem volt könnyű feladat, ha a könyvesboltos éppen beszédes kedvében volt –, és sietős léptekkel távozott az üzletből. Minnette bizonyára alig várta, hogy továbbmenjenek. Már majdnem hét óra volt.

Minnette-et azonban nem találta ott, ahol elváltak. Körülnézett, de sehol sem látta.

Aztán amikor a szökőkút felé fordult, észrevette: a felesége figyelmes arccal hallgatta az öregurat. Minden kellék adott volt: terebélyes tölgyfa, csillogó víz, a tavasz pasztellszínei, szűrt napfény. Derrick nem mozdult a helyéről, nem akarta, hogy meglássák – nem mintha bármelyikük is az utca felé pillantott volna –, és úgy harminc méterről érdeklődéssel figyelte őket. Kis idő múlva feltűnés nélkül közelebb ment, leült egy padra velük szemben, a szökőkút másik oldalán, és a vízsugáron keresztül nézte tovább őket. Most már meg sem fordult a fejében, hogy az öregúr veszélyes lehetne.

– Hogy miért ajándékozom meg? Igen, joggal vetődik fel a kérdés. Még sosem csináltam ilyet.

Hangtalanul felnevetett – magát nevette ki. Szélesebb lett a mosolya, a szeme körül megsokasodtak és elmélyültek a ráncok, ahogy Minnette-re nézett.

– És azt sem tudnám megmondani, mikor és miért ért meg bennem ez az ötlet. Ahogy néztem azokat az arcokat a falon… órákon át tanulmányoztam őket… valami különös érzés ébredt bennem. Mintha mindegyiküket ismertem volna, vagy szívesen megismerkedtem volna velük. Ebből látszik, hogy tehetséges művész rajzolta le őket, nem igaz? Persze az is lenyűgözött, ahogy a képek ki vannak állítva… bizonyára ön is látta őket, ugye?… Mégis úgy éreztem, hogy valahol máshol lenne a helyük. Nem egy kávéház falán, legalábbis nem huzamosabb ideig. Azt tervezem, hogy megveszem mindegyiket, egyenként, és elküldöm őket… haza. Az otthonukba.

Elhallgatott, tekintete a kezére, a becsomagolt képre vándorolt. Mivel a fiatalasszony hallgatott, folytatta, de a hangja szinte beleveszett az utca zajába és a szökőkút vizének zubogásába.

– Őszintén szólva meglepett, hogy ilyen sok portrét nem vett meg a rajtuk látható személy. Például ön sem. Más is megvásárolhatta volna önnek a szeretete jeléül.

Minnette a szemét forgatta.

– Különös, hogy ezt mondja – bólintott mosolyogva. – A férjem hetekkel ezelőtt elhatározta, hogy megveszi az enyémet, de aztán csak halogatta. Nagyon kedves öntől, hogy megvásárolta. Amikor megkaptam a levelét, kicsit gyanúsnak találtam.

Theo bólintott.

– Ezen egyáltalán nem csodálkozom, és örülök a bátorságának. Így talán barátokat is szerezhetek Goldenben.

– Azt írta a levelében, hogy nemrég érkezett a városunkba. Maradni szeretne? Rokonai élnek itt?

Az öregúr kissé félrebillentett fejjel, hunyorítva hallgatott egy kicsit.

– Nem is tudom. Egyelőre örülök, hogy itt vagyok, és nagyon tetszik a város. Ön itt élt egész életében?

Minnette csak később fog ráeszmélni, milyen ügyesen tért ki Theo a válaszok elől, és elsősorban őt faggatta. Sőt: rengeteg mindenre kérdezett rá, de nem volt tolakodó az érdeklődése, őszinte kíváncsiságról árulkodott. Nem kalandozott el a tekintete, végig Minnette-et nézte, és felé hajolt, ami szintén osztatlan figyelemről árulkodott. Minnette röviden mesélt neki a gyerekkoráról és a tanulmányairól, a könyvvizsgálói munkájáról, a házasságáról, amelyet öt évvel korábban a középiskolai szerelmével kötött, valamint kitért a közösségben betöltött szerepére is. Nem ment bele a részletekbe, de nagyjából képet adott az életéről.

Theo levonta a következtetést.

– Az a benyomásom, hogy ön nagyon boldog. Ugye?

Minnette elbizonytalanodott.

– Talán igen. Nem tökéletes az életem, de többnyire… elég boldog vagyok.

Theo sejtette, hogy ennél hosszabb, igazabb válasz is létezik. Hallott némi szomorúságot Minnette hangjában, de nem merte tovább feszegetni a témát. Be kellett érnie ennyivel.

– Mondja csak, Mr. Theo, más portrét is elajándékozott már?

– Kedvesem, ön az első – mosolygott szélesen az öregúr.

– Valóban? Milyen megtisztelő! De miért én? Miért az én portrém az első?

Theo bólintott. Elégedettséggel töltötte el, hogy Minnette ilyen rövid idő alatt a bizalmába fogadta.

– Nos, hogy miért éppen ön? – Lassan, elgondolkodva felsóhajtott. – Két oka is van. Amikor a kávézóban végignéztem a portrékat, és arra az elhatározásra jutottam, hogy felkutatom a jogos tulajdonosaikat, úgy véltem, az lesz a legjobb, ha elsőként a legkedvesebb, legszelídebb arcot választom. Nem tudhattam, milyen fogadtatásra talál majd az ötletem, ezért feltettem magamnak a kérdést: melyikük hajlana rá a leginkább, hogy elnéző mosollyal fogadja egy öregember hóbortos ötletét? Sok kedves arcot láttam ott, de ez – itt először a becsomagolt portréra, majd Minnette-re mutatott –, ez volt köztük a legkedvesebb. Reméltem, hogy elsőre olyasvalakivel hoz össze a sors, aki nem veszi zokon a felvetésemet. Ez tehát az egyik oka.

Minnette szóhoz sem jutott a megilletődéstől, de a szemét elfutotta a könny. Mind közül a legkedvesebb arc?

Meglepte, milyen hódolattal beszél róla az öregúr, hogy ismeretlenül milyen jó véleménnyel volt róla. Vajon tényleg ilyennek lát?

– De volt egy másik oka is. Szinte szégyellem elárulni. Szabad?

Minnette bólintott. Az öregúr kicsomagolta a portrét, és a térdére támasztotta.

– Van valami ebben a szempárban, ami egy leányra emlékeztet a régi időkből. Ön akkor még meg sem született. Az a leány Spanyolországban élt. Nagyon szerettem, de ostoba fiatalember voltam, és elveszítettem. Gyönyörű teremtés volt, rendkívül intelligens és bátor. Sok idő, több mint fél évszázad eltelt azóta, de ennyi idő múltán is emlékszem rá, és amikor megláttam az ön szemét… – Theo gyengéden végigsimított a képen. – Ő jutott eszembe. És örültem neki.

Halkan felnevetett.

– Nem érzi kínosnak, hogy egy jóformán ismeretlen bácsi a szerelméről mesél? Jobban tenném, ha hallgatnék. De még egy öregembernek is vannak romantikus emlékei.

– Nem, nem, kérem, folytassa csak! – mondta nevetve Minnette. – És de, elég kínos… dehogy, csak viccelek… meséljen még, kérem!

Theo pedig mesélt, elszánva magát, hogy csak az igazat mondja, de nem a teljes igazságot.

– Nos… ennek a leánynak minden élőlénynek, minden embernek volt hely a szívében. Amikor kisétáltunk a parkba madarakat etetni, édességet hozott a gyerekeknek. Ó, mennyire szerette a gyerekeket! És őt is mennyire szerették a gyerekek. Mesélt és énekelt nekik. Csupa szeretet volt, csupa jóság.

Elhallgatott. Tekintete elrévedt, és mintha már nem ragyogott volna úgy a szeme.

– Nem tudom biztosan, de azt hiszem, az apja nehéz ember volt. Nem ismertem, de gyanítom, hogy inkább az eszére, mintsem a szívére hallgatott.

Minnette arcáról lehervadt a mosoly, és összehúzott szemmel hallgatta Theo történetét.

– Tudja, üzletasszonyt akart neveli a lányából, pedig nők akkor még nem is igen foglalkoztak ilyesmivel. Kellett valaki, aki segít vezetni a vállalkozását, és sok pénzt keres. A lánya annyi minden más akart lenni, csak üzletasszony nem. Anya. Művész. Kertész. Egyke volt, és úgy érezte, hogy soha nem akar, de soha nem is tud megfelelni az apjának. Olyannak tartotta magát, amilyennek az apja látta, buta fruskának, akit nem a fontos dolgok érdekelnek. Ezt érezte a lánya. Tőle hallottam.

– …Milyen szép lány volt, és milyen csodálatos lélek, istenem! És amikor megpillantottam az ön szemét és arcát, Minnette, őt láttam. Ezért választottam önt. Ki mást választottam volna?

Újra elhallgatott, a portrét nézte. Megkocogtatta az ujjával.

– Ebben az arcban erő van.

Csend.

– És bátorság.

Megint csend.

– És jóság… Igen.

Aztán egy kicsit halkabban:

– És szomorúság. A jófajta. Ez mind ott van.

Minnette elgondolkodva nézte a keretben lévő portrét. Nyelt egyet.

– Tehát szomorúságot lát?

Theo enyhe grimasszal biccentett.

– Ez olyasvalaki arca, akit veszteség ért. Ez volt az első gondolatom, amikor megláttam. De talán tévedek. Remélem, hogy tévedek.

Amikor Minnette-re nézett, talán már elérkezettnek látva az időt, hogy témát váltson, a nő szemében könnyeket vett észre.

– Jaj, kedvesem, rettentően sajnálom. Kérem, bocsásson meg.

– Semmi baj, Mr. Theo. Nem tudtam, hogy ennyire nyilvánvaló. De… – Elcsuklott a hangja. Theo hallgatott, hagyta, hogy összeszedje magát. A fiatalasszony végül így folytatta: – A portré elárulja az igazságot. Legalábbis bizonyos értelemben. Azt nem tudom, látszik-e az arcomon erő, bátorság és jóság… De a szomorúság nem is kérdés. Az nem új keletű, és mintha egyre mélyülne… De összevissza beszélek mindenféle butaságot.

– Nem, kedvesem – csóválta a fejét Theo. – A szomorúság sokféle lehet, de butaságnak nem nevezném. Azt hiszem, a jó szomorúság mindig valami nagyon fontosat próbál a tudtunkra adni.

Minnette eltűnődött. Vajon lehetséges volna, hogy egy portré, egy váratlan ajándék ártatlan átvétele során két vadidegen ember szíve az életkori, a neveltetésbeli és származásbeli különbségek ellenére ilyen gyorsan megnyílik egymás előtt? Hogy feltárja a lelkét egy öregember előtt, pedig alig néhány perce ismeri? Hogy ő, aki sosem sírt, most mégis pityereg?

– Elváltak a szüleim. Kisgyerek voltam még, nem értettem, mi történik, de később azt hallottam, elég csúnya történet volt. Régi, megbecsült, befolyásos családból származom. Amikor a szüleim befejezték a csatározást, anyám Európába költözött, és azóta alig láttam. Apám pedig nagyon-nagyon nehéz ember. – Lehunyt szemmel ingatta a fejét. – Nem való neki az apai szerep. Minden körülmények között a pénzt tartja a legfontosabbnak. Még most is a környéken él, néha találkozom is vele, mondhatni, beszélgetünk is, de csak anyagi ügyekről. Ő már csak ilyen. Ön fél óra alatt kedvesebb volt hozzám, mint ő egész életemben.

Elhallgatott, mély lélegzetet vett, hogy megnyugodjon.

– Mégis nagyon szerencsésnek érzem magam. Az apai nagyszüleim neveltek fel itt, Goldenben, innen nem messze, a Boughery negyedben. Egyikük sem él már. A nagymamámat nagyon szerettem, Mamsinak hívtam. Egy szent volt. Olyan lehetett, mint az a lány, az ön szerelme Spanyolországból. Szerette a könyveket, a virágokat és a madarakat, engem is ezekkel vett körül. Nincs testvérem, ezért bizonyos értelemben Mamsi jelentette nekem a világot. Reggel elkísért iskolába, délután segített a leckében, főzni tanított, lefekvés előtt együtt imádkoztunk. Csodálatos gyerekkorom volt, bár tudtam, hogy egészen más, mint a többieké. Áldásnak, a családom széthullásából adódó váratlan ajándéknak érzem, hogy Mamsi mellett nőhettem fel. Azt is neki köszönhetem, hogy kitűnő tanuló lettem. De bármilyen jól teljesítettem, apámnak nem volt elég. Azt akarta, hogy mindenkinél jobb legyek. És soha nem fogom megérteni, miért, de mindig meg akartam felelni neki.

Újra elhallgatott, és lemondóan legyintett.

– Mr. Theo, bocsásson meg nekem. Tudom, hogy nem ezért jött.

– Ó, kedvesem, dehogynem. Pontosan ezért jöttem. – Ránézett Minnette-re. – Mióta megvásároltam a portréját, sokszor elnéztem, és arra gondoltam: „Milyen ember lehet? Milyen az élete? Mit látok valójában a szemében?” Kérem, folytassa! Ráér?

Minnette ráeszmélt, hogy az eredeti elképzelés szerint Derrick is részt vett volna a beszélgetésben, utána pedig vacsorát terveztek. Biztosra vette, hogy a férje a közelben van valahol, és tapintatból nem jön oda hozzájuk. Később majd megköszöni neki.

– Egyszóval tökélyre fejlesztettem azt a képességemet, hogy megfeleljek mások elvárásainak. Évfolyamelső voltam, ilyen-olyan elnök, summa cum laude diplomáztam, tagja lettem a főiskolai bálkirálynő udvartartásának, és elegáns bálon mutattak be az előkelő társaságnak. Mások elismerése éltetett. Jelenleg egy tekintélyes Big Four könyvvizsgáló cégnél vagyok junior partner egy olyan állásban, amit ki nem állhatok. Ha heti hatvan órát dolgozom nekik, amíg nyugdíjba nem megyek, egyszer teljes értékű partner lehet belőlem. Az apám pedig a mai napig nem tudja megemészteni, hogy nem orvos lettem. De tudja, mit szeretnék a legjobban, Mr. Theo? Ne nevessen ki…

Theo arcáról leolvashatta, hogy komolyan fogja venni.

– Mindennél jobban vágyom egy gyerekre. Mindig is anya akartam lenni. – Hagyta, hogy a szavai leülepedjenek, mint aki valamilyen reakcióra, valamilyen közhelyre, sőt talán helytelenítésre számít. Theo azonban csak bólintott, mintha ez teljességgel hétköznapi és üdvözlendő óhaj volna.

– Ostobaság, igaz? Tudom, óriási változást hozna, pláne nekem, aki egész életemben le akartam nyűgözni a környezetemet, és azt is tudom, hogy talán túlságosan romantikus képet festek magamnak az anyaságról, de én akkor is szeretném ugyanazt megadni egy gyereknek, amit én kaptam Mamsitól. Olyan akarok lenni, amilyen ő volt. Otthon maradni, háztartást vezetni. Legalább annyi időre, amíg ki nem repülnek a gyerekek. Bolond dolog, ugye? Háziasszonynak lenni. Sokáig ellenne velem egy pszichológus. Nincs a világon még két olyan rossz szülő, mint amilyenek az enyémek voltak, én mégis gyereket szeretnék, hogy törődjek vele, hogy szeressem. Tehát… a szomorúság. Azt hiszem, a nagy része a gyerekkoromra vezethető vissza. Meg aztán néhány évvel ezelőtt az egyetemen teherbe estem. A férjem még csak udvarolt nekem, ő jogot tanult, én számvitelt. Eleinte féltem, és nem tudtam, mit csináljak, de izgatott voltam, és boldog. De elkövettem azt a hibát, hogy apámhoz fordultam tanácsért. Tudtam, hogy rosszul teszem, de Mamsi akkor már alzheimeres volt, őt nem akartam ezzel terhelni. Bejelentettem apámnak, hogy kimaradok az egyetemről, és feleségül megyek Derrickhez. Egyébként is össze akartunk házasodni. Apám magánkívül volt haragjában, szörnyű dolgokat vágott a fejemhez, felhánytorgatta, milyen keményen dolgozott miattam és mennyi áldozatot hozott értem, végül centre pontosan felsorolta, mennyibe kerül neki, hogy engem egyetemre járat. Azt mondta, „porontyom” később is lehet, amikor csak akarom, de ha most hagyom, hogy egy ilyen ostobaság derékba törje az életemet, cserben hagyok mindenkit, Mamsit is beleértve. És természetesen – folytatta Minnette gúnyosan – szégyent hoznék a családra. Nem akármilyen beszéd volt. Mint mondtam, apám nem éppen érzelmes ember. Rettentő gyakorlatias. És én valamiért beadtam a derekamat.