A könyv célja, hogy a szerző személyes tapasztalatai és háttérkutatásai alapján hasznos információkkal lásson el, de semmiképpen nem kívánja helyettesíteni az orvosi diagnózist és szakvéleményt. Ha úgy véled, hogy bármilyen, kezelést igénylő egészségügyi problémád van, kérlek, konzultálj az orvosoddal!

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Jessica McCabe: How to ADHD

Copyright © 2024 by Jessica McCabe

All rights reserved.

Published in the United States by Rodale Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Élet ADHD-val © Partvonal Könyvkiadó, 2025

Magyar fordítás © Holbok Zoltán

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Baranyi Vivien

Korrektor: Csémi Judit

ISBN 978 963 609 189 7

A kíváncsiaknak, az újító szelleműeknek, az ábrándozóknak.

A belevágóknak, a kockázatvállalóknak, a problémamegoldóknak.

Azoknak, akik túl sokat tesznek, és azoknak, akik félnek, hogy nem tesznek eleget.

Azoknak, akik másképp csinálják, mert csak így tudják.

A múltbeli énem alternatív univerzumban létező változatának, aki talán valóra válthatta volna az álmát, hogy egyetemre mehessen, ha a közösségi főiskola szeretett könyvtárában ráakad erre a könyvre.

Anyukámnak, akinek könnyebb lett volna megértenie és támogatnia engem, ha tudja, mi van ebben a könyvben.

Apukámnak, aki magára találhatott volna, ha elolvassa.

Az ADHD-s Agyaknak – és a Szíveknek, akik szeretik őket.

Adjon ez a könyv erőt ahhoz, hogy az legyél, aki vagy, és elérd, amit akarsz!

Tartalom

Bevezető

Pár szó a nyelvhasználatról

1. Hogyan halmozzunk kudarcot kudarcra?

2. Hogyan boldoguljunk ADD-vel ADHD-val?

3. Hogyan (hiper)fókuszáljunk?

4. Hogyan (végrehajtó) funkcionáljunk?

5. Hogyan gondoskodjunk a megfelelő alvásról?

6. Hogyan időérzékeljünk?

7. Hogyan motiváljuk az agyunkat?

8. Hogyan emlékezzünk a dolgokra?

9. Hogyan bánjunk az érzelmeinkkel?

10. Hogyan társas kapcsolódjunk?

11. Hogyan bonyolítsuk tovább a dolgunkat?

12. Hogyan empatizáljunk?

13. Hogyan változtassuk meg a világot?

Történetek és végkicsengések

Várj, még valami!!!

Mellékletek

Források

Segítő szervezetek

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bevezető

Az ember nem azért ír, mert mondhatnékja támadt,
hanem azért, mert mondanivalója van.

F. SCOTT FITZGERALD

Sziasztok, Agyak!

Rátaláltatok a könyvemre! Bizony, egy KÖNYVRE! Hát ez mégis hogy eshetett meg? Először is úgy, hogy írnom kellett egyet. De mégis miért vállalkozik egy ADHD-val élő ember, jelesül én, egy ilyen hosszadalmas, végeláthatatlan feladatra? Azért, mert rendszeresen felejtek és vesztek el dolgokat, és amit az elmúlt hét évben megtanultam, az túlságosan fontos ahhoz, hogy ilyen sorsra jusson. Ahogy azt majd az első fejezetben is kifejtem, a How to ADHD (Élet ADHD-val) című YouTube-csatorna elindításával elsősorban az volt a célom, hogy mindazt, amit az ADHD-ról megtanultam, egy helyre összeszedjem, hogy szükség esetén minden fontos információt könnyen megtaláljak.

Azóta jó néhány év eltelt. A csatorna felépítése során részletesen megismertem és összefüggéseiben is megértettem azokat a láthatatlan akadályokat, amelyekbe az ADHD-val élők rendre beleütköznek, és rengeteg hasznos információt gyűjtöttem arról, hogy hogyan lehet ezeket leküzdeni. A megosztott heti videótartalmak nemcsak nekem magamnak, hanem érintettek millióinak segítettek kitalálni, hogyan működhetnénk együtt hatékonyan az agyunkkal, ahelyett, hogy ellene dolgoznánk.

Sőt az a helyzet, hogy a segítőimmel olyan sok videótartalmat hoztunk létre, hogy kicsit magam is elvesztem bennük! Néha azt kívánom, bárcsak képes lennék előhívni egy virtuális tartalomjegyzéket, vagy megnyomni a control + F-et, és lefuttatni az agyamon a keresőfunkciót.

Amíg ez nem lesz lehetséges, a számomra és a közösségünk tagjai számára leghasznosabb és legfontosabb információkat összegyűjtöttem egy könyvbe. Valami kézzel foghatóba, amelynek van borítója és tartalomjegyzéke, amely referenciaként szolgálhat a későbbiekben, s amelyhez bármikor visszanyúlhatok, ha elakadok. S ha ne adj’ isten véletlenül a buszon felejteném, mint az iskolai jegyzeteim jó részét, bármikor vehetek helyette újat, bárhol is legyek a világban. (Sziasztok, más országbeli Agyak!)

Mindenekelőtt egy olyan könyvet szerettem volna létrehozni, amely ugyanazt az élményt adja, mintha meghallgatnád a TEDx-előadásomat, végignéznéd a YouTube-videóimat, bekapcsolódnál a közösségi felületeimen zajló eszmecserékbe, vagy beülnél velem egy kávéra. Az volt a célom, hogy lehetőség szerint másokkal is megosszam mindazt, amit a felfedezőutam során összegyűjtöttem és megtapasztaltam, ideértve az agyunk működésével kapcsolatos rengeteg ismeretet és tudást, az egymás iránti kölcsönös szolidaritást, és azt a sok hasznos trükköt, tippet, fogást és praktikát, amelyek kimondottan az elénk tornyosuló akadályok leküzdését és a mindennapi életben való boldogulásunk megkönnyítését szolgálják. Szerettem volna, ha ezek a láthatatlan akadályok minél több ember számára láthatóvá válnának, hogy ne magunkat ostorozzuk folyton, ha rendre beléjük ütközünk, és esetleg nem sikerül őket elkerülnünk vagy átugranunk. És szerettem volna, ha mindezt egy könyv formájában tudom megvalósítani.

Ambiciózus vállalkozás volt, és igazából azt sem tudtam, hogyan lehet valóban összehozni. Sőt menet közben sokszor abban sem voltam igazán biztos, hogy egyáltalán lehetséges. De sokszor épp a saját könyvem segített átlendülni a holtponton, és amikor nagyon elcsüggedtem, magam is bevetettem azokat a stratégiákat és módszereket, amelyekről az egyes fejezetekben írok. Igyekeztem megszívlelni a bennük foglalt tanulságokat, és felidézni azokat a lelkesítő eseteket, amelyekből erőt meríthetek. És lám… megszületett!

Amit most a kezedben tartasz, az az a könyv, amelyre annak idején égető szükségem lett volna, de sajnos nem állt rendelkezésemre. És remélhetőleg az a könyv, amelyre neked is égető szükséged van, de eddig sajnos nem állt rendelkezésedre.

Tekints rá úgy, mint egy tudományosan megalapozott információkkal és gyakorlati stratégiákkal teli „használati útmutatóra” az ADHD megértéséhez, amely először is ad egyfajta önmegnyugtatást és megerősítést, s amely nemcsak érthetővé teszi, hogyan működik az agyunk, de segít hozzáigazodni e sajátos működésmódhoz. Nem ad végső megoldást az ADHD kezelésére, kínál viszont rengeteg hasznos eszközt és módszert, amelyeket a közösségünk tagjaitól, az ADHD-val foglalkozó szakemberektől, a különböző kutatásokból és saját, megélt tapasztalataimból gyűjtöttem egybe. Igyekszem majd rávilágítani, miért is van szükségünk ezekre a stratégiákra, és segítek abban, hogy mindenki meg tudja találni a saját, egyedi igényeire és agyműködésére szabott módszereket. Azok az információk és technikák, amelyeket a következő fejezetekben megosztok veletek, mind azt a célt szolgálják, hogy a segítségükkel könnyebben boldoguljunk az élet számos területén, valamint hogy felvilágosítást és fogódzót adjanak az ADHD-val küzdők szeretteinek és hozzátartozóinak, de természetesen bárki számára hasznos és informatív lehet, aki egyszerűen csak emberségesen közelít másokhoz.

Hogyan olvassuk?

Ezt a könyvet ADHD-s agyak írták ADHD-s agyaknak. Ezen a ponton fontos megemlíteni, hogy az ADHD-s agyaknak gyakran nehézséget okoz az olvasás. Hajlamosak vagyunk ugyanis kizökkenni, vagy elunni magunkat, elveszíteni a fonalat, vagy egyszerűen csak bámulni ugyanazt a szöveget percekig, anélkül, hogy képesek lennénk azt ténylegesen elolvasni.

Ezért különösen nagy gondot fordítottunk arra, hogy a könyv ADHD-barát legyen. Az oldalak szellősek, a bekezdések rövidek, a kötetet jó kézbe venni. Sok a kiemelt szövegrész; a frappáns idézeteknek, pontokba szedett felsorolásoknak és félkövéren szedett alcímeknek köszönhetően pedig könnyebben kiragadhatók a főbb gondolatok. A szerkesztőmmel – aki a türelem bajnoka! – sokat dolgoztunk azon, hogy a könyv információbőségéhez képest a szöveg minél ADHD-barátabb legyen.

Számos idézetet emeltem be a How to ADHD közösség tagjaitól is, akik előszeretettel osztották meg tapasztalataikat azzal kapcsolatban, hogyan sikerült kicselezniük bizonyos akadályokat, és hogyan tudtak hatékonyabban együttműködni az agyukkal. Ezekből te is sok hasznos ötletet meríthetsz. Igyekeztem a fejezeteket úgy felépíteni, hogy tetszés szerint akár folytatólagos sorrendben is haladhatsz velük, de bármikor előre is ugorhatsz egy téged jobban érdeklő részre, anélkül, hogy közben bármi fontosat elmulasztanál. (Elvégre érdeklődésvezérelt agyak vagyunk!)

A fejezetek többsége négy részből áll.

1. SAJÁT TAPASZTALATOM

Minden fejezet elején elmesélem az adott témával kapcsolatos saját tapasztalataimat, amelyek valószínűleg ismerősek lesznek az ADHD-val élők számára. Néha irodalmi magasságokba is felmerészkedek: metaforákat használok, költői túlzásokba esem, és a humortól sem riadok vissza, hogy az olvasás, és persze az írás, élvezetesebb legyen. Ha nem kedveled az effélét, vagy ha egyszerűen csak előnyben részesíted a szó szerinti nyelvezetet a képes beszéddel szemben, és szeretnél a szikár tényekre hagyatkozni, nyugodtan hagyd ki vagy ugord át a fejezetek elején található felvezetőket.

Ezek a részek olykor érzelmileg nehéz témákat érintenek, különösen a „Hogyan bánjunk az érzelmeinkkel?”, a „Hogyan empatizáljunk?” és a „Hogyan társas kapcsolódjunk?” című fejezetek. Számomra mindenképpen fontos volt, hogy a saját élményeimmel és megéléseimmel kapcsolatban teljesen őszinte legyek, hiszen bizonyos helyzetekben igen fájdalmas megpróbáltatásokkal kell szembenéznünk, de ha úgy gondolod, nyugodtan hagyd ki vagy ugord át ezeket!

2. MIT MOND A TUDOMÁNY?

Ebben a részben azokat az információkat osztom meg, amelyek a felfedezőutam során a legnagyobb hasznomra voltak, illetve amelyekben a közösségünk tagjai leginkább magukra ismerhettek. Ha szereted a tudományos tényekre alapozott ismeretterjesztő videóim könnyen követhető, közérthető előadásmódját, akkor a fejezeteknek ez a része neked való.

Igyekeztem hiteles forrásokból, például tudományos publikációkból, lektorált szakcikkekből, ADHD-coachok, orvosok és tudományos kutatók által írt könyvekből, valamint a téma szakértőivel folytatott beszélgetésekből összegyűjteni a legfontosabb tényeket és tudnivalókat. Ezzel együtt ma már sokkal, de sokkal több mindent lehet tudni az ADHD-ról, mint amennyit egyetlen könyvbe bele tudnék sűríteni, ráadásul folyamatosan jelennek meg újabb kutatási eredmények és publikációk. Ha ennél bővebben szeretnél fejest ugrani a témába, tekintsd a könyvemet kiindulási pontnak, és olvasd el a könyv végén a hivatkozott szakcikkeket is.

3. MÓDSZEREK, TRÜKKÖK

Ezekben a módszertani részekben olyan stratégiákkal foglak megismertetni, amelyek igazodnak az agyad működéséhez, és segítenek együttműködni vele, ahelyett, hogy ellene dolgoznának. Ezek a módszerek, fogások és technikák tudományos kutatásokon alapulnak, az ADHD-val foglalkozó szakemberek is rendszeresen ajánlják őket, és nemcsak nálam, de a közösségünk tagjainál is rendre beváltak. Minden módszertani rész négy-öt evidenciaalapú stratégiát (módszert) mutat be, valamint támpontokat ezek használatához.

Fontos kiemelni, hogy ezeknek a módszereknek egyike sem tünteti el varázsütésre azokat a nehézségeket, amelyekbe az ADHD-val élők napi szinten beleütköznek. Mindenki esetében lesznek olyanok, amelyek jobban beválnak, és olyanok, amelyekhez ritkábban nyúl. És mindannyiunknak lesznek olyan napjai, amikor semmi sem akar működni. Reményeim szerint a könyv végére rengeteg személyre szabott módszer lesz majd a tarsolyodban, ami tapasztalatom szerint nagyságrendekkel hasznosabb, mint egy olyan „eszköztár”, amelynek legfőbb eleme egy öntapadós cetlire felírt „Igyekezz jobban!” vagy „Szedd össze magad!” mondat. Lehet, hogy a bemutatott technikák egy részét nem fogod használni, de ha mégis úgy adódna, szükség esetén elérhetők.

A mellékletek között egy külön oldalt (lásd itt) is találsz erre a célra! Ha gondolod, másold le, tépd ki, vagy írj bele a könyvbe! A vonalazott, üres helyre írj le három olyan módszert, amit ki akarsz próbálni. Azt is megadhatod, hogy mennyi időt szánsz rájuk (egyes technikák elsajátításához idő kell, mert csak így szerezhetsz elég rutint bennük ahhoz, hogy valóban megkönnyítsék az életedet), és hogy mit szeretnél a segítségükkel elérni. Nem véletlenül csak háromnak van hely. Én hét év alatt állítottam össze ezt az eszköztárat úgy, hogy hetente csak egy új módszert tanultam meg, de néha még így is soknak érzem. Az agyunk ugyanis olyan, hogy egyszerre szeretné kipróbálni az összeset, de én azt javaslom, haladj apránként, és csak akkor bővítsd új eszközzel a repertoárodat, ha a kipróbálás alatt levőket (amiket jónak találtál) már kellően begyakoroltad.

4. ZÁRÓ ANEKDOTA

Miután hónapokat, sőt éveket töltöttem egy adott részterület tanulmányozásával, néha módosul a vele kapcsolatos nézőpontom. A fejezetek utolsó, negyedik része a szemléletem változását mutatja be. Az itt elmesélt történetek célja, hogy felhívják a figyelmedet arra, hogy egy adott témára nemcsak egyféleképpen lehet tekinteni, és hogy az ember mindig tanulhat valami újat – nemcsak új információkat, hanem új látásmódokat és szemléletmódokat is elsajátíthat. Ez az egyik legbámulatosabb abban, hogy van agyunk.

SZÓVAL EGY KÖNYV? BIZONY, EGY KÖNYV!

Íme, itt van tehát az Élet ADHD-val.

Az egész kaland egy személyes projektnek indult – egy kísérletnek, hogy minél többet megtudjak arról, hogyan működhetnék együtt hatékonyan az agyammal.

De nagyon hamar csoportprojektté nőtte ki magát. A közösségem tagjai már jóval azelőtt a segítségemre siettek, hogy egyáltalán felmerült volna bennem a gondolat, hogy segítséget kérjek tőlük. A könyvben leírtak nagy részét az Agyakkal, a Szívekkel1 és az ADHD-val foglalkozó szakemberekkel folytatott beszélgetéseim során tanultam meg.

Az évek során hosszú és mély eszmecseréket folytattunk arról, hogy mit jelent ADHD-val élni. Hogy a reális cél igazából nem az, hogy „normálisak” legyünk, hanem hogy megfelelően tudjunk funkcionálni. Hogy ez a „megfelelő funkcionálás” néha – paradox módon – épp a kevésbé (neuro)tipikus viselkedést jelenti annak érdekében, hogy mentálisan egészségesebbek, boldogabbak és mind magunkkal, mind a szeretteinkkel szemben megértőbbek lehessünk.

Mindazt, amit megtanultam, szeretném most visszaadni neked, kedves Olvasó! Roppant büszke vagyok arra, ami végül lett ebből a könyvből. Megtisztelsz, ha végiglapozod! Olvasás közben hagyd, hogy az agyad a saját „szája íze” szerint fedezze fel! Ezt a könyvet az agyad számára írtam, remélem, élvezni fogja. Ha pedig most első ízben találkozol velünk…

…nos, akkor üdvözöllek, kedves Agy! Isten hozott a közösségünkben!

Pár szó a nyelvhasználatról

A nyelvhasználat kapcsán nálam a legfontosabb szempont az (akadálymentes) hozzáférés. A mindennapokban sokunknak okoz problémát a hozzáférés – a hozzáférés az agyunk működésével kapcsolatos információkhoz, a hozzáférés a szükséges támogatáshoz, a hozzáférés egymáshoz, és nem utolsósorban a hozzáférés saját magunkhoz és a saját autentikus énünkhöz.

Van az a fajta nyelvhasználat, amely korlátozza vagy akadályozza ezt a hozzáférést. Ilyen például a másik embert támadó, megszégyenítő vagy letorkoló beszédmód, amit én szigorúan kerülök és tiltok a közösségemben.

És van az a fajta nyelvhasználat, amely elősegíti a hozzáférést. A fogyatékosság, akadályozottság (disability) kifejezések például hozzáférést biztosítanak számunkra a megfelelő jogvédelemhez, az észszerű alkalmazkodást biztosító intézkedésekhez, az észszerű intézkedésekkel akadálymentesített környezethez. A károsodás, funkciózavar, képességzavar (impairments) kifejezések megmutatják, mi okoz számunkra nehézséget, miben szorulunk esetleg segítségre.

A válaszgátlás, a divergens gondolkodás vagy a munkamemória és más tudományos szakkifejezések saját magunk és az egészségügyi szakemberek számára biztosítanak hozzáférést a neurotipikus agyhoz képesti funkciógyengeségeinkkel és erősségeinkkel kapcsolatos információkhoz, hogy ezáltal nagyobb eséllyel férjünk hozzá a szükségleteinkhez igazított kezelésekhez és ellátásokhoz. Az olyan hétköznapi, kollokviális kifejezések pedig, mint a „halálspirál” vagy az „agykatyvasz” a felsőfokú végzettséggel nem rendelkezők számára teszik hozzáférhetőbbé, érthetőbbé és befogadhatóbbá a nehézségeinkről szóló diskurzusokat, ami egyben közösségkovácsoló erővel is bír.

Van még az a fajta nyelvhasználat, amit az emberek önmaguk vagy egy hozzátartozójuk megnevezésére, leírására vagy azonosítására használnak. Ilyenek a „személyt hangsúlyozó”2, illetve az „állapotot, identitást vagy a fogyatékosság megnevezését hangsúlyozó”3 nyelvhasználat, valamint a „neurodivergens”, „neurodiverzitás” és „neurotipikus” kifejezések. Olykor heves viták dúlnak, mikor milyen nyelvezet megfelelő és elfogadható, és egyes közösségek tiltják bizonyos kifejezések vagy akár önmegnevezések használatát. Én nem.

Bár a beszédmódunk nagyon fontos, a specifikus szóhasználat merev megkövetelése pont azoktól vonja meg a hozzáférést, akik erre legjobban rászorulnának: a legkisebb kognitív rugalmassággal rendelkezőktől, az emlékezés és megértés terén nehézségekkel küzdőktől, vagy azoktól, akik olyan környezetben élnek, ahol a legkevesebb információ áll rendelkezésre az ADHD-ról. Ez pedig könnyen elidegenítheti és elszigetelheti azokat, akik otthonosabban használják a különböző önmegnevezéseket, illetve akik máshol tartanak az önelfogadás és önmegtalálás útján. Ráadásul míg egyes rosszindulatú emberek a polkorrekt megnevezéseket szándékosan olyan hangsúllyal veszik a szájukra, hogy azzal aktívan megbélyegezzék bizonyos közösségek tagjait, addig lehetnek olyanok, akik bár „helytelen” vagy kerülendő kifejezéseket használnak, de azt elfogadó, támogató és együttérzésről tanúskodó hangvételben, kontextusban teszik.

Az én alapelvem az, hogy olyan nyelvezetet használjak, amit az adott személy előnyben részesít. Vagyis számomra – ahogy mondani szoktam – az „agy gazdájának” az egyéni preferenciája a mérvadó. Ezért konkrét és egyértelmű értékválasztás esetén igyekszem az adott közösség által bevett és elfogadott kifejezéseket használni. A mi közösségünkben a tagok gyakran eltérő megnevezéseket használnak ugyanarra a dologra. Ilyenkor hol az egyik, hol a másik kifejezést használom, egymással felcserélhető módon.

Végső soron azt remélem, hogy a megfelelő felvilágosítás és tudatosságnövelés által sikerül felszámolni az ADHD-t övező stigmát, és elérni, hogy az ADHD-val élők minél inkább normalitásként élhessék meg az állapotukat, a rájuk vonatkozó megnyilvánulásainkban pedig a másik ember iránti tisztelet tükröződjön, függetlenül a konkrét nyelvhasználattól. Ahogy engem is nyugodtan nevezhetnek zöld szemű lánynak vagy akár zöld szemmel élő lánynak, anélkül, hogy magamat is beleértve, bárki kevesebbnek gondolna emiatt. Bízom benne, hogy a könyvem nyelvhasználata segít közelebb kerülni ehhez a célhoz.

Ami a saját magamra vonatkozó megnevezéseket illeti, a személyt hangsúlyozó, illetve az állapotot hangsúlyozó megjelöléseket egyaránt használom, kontextustól függően. Emellett szívesen használom az olyan lazább, hétköznapibb, informálisabb, a közösségünk tagjai által kreált kifejezéseket is, mint a neurodiverz (neuro-spicy), különösen, ha a szorongásomról vagy a traumámról beszélek. Beletelt egy időbe, míg hozzászoktam bizonyos kifejezésekhez, amiket ma már nap mint nap használok. Eleinte sokáig ódzkodtam például a fogyatékosság, akadályozottság megnevezésektől. A fogyatékossággal élő emberekkel szembeni előítélet (ableizmus/épségizmus) mélyen beágyazódott a társadalomba, amit sok elemében magam is elsajátítottam. Ám a nagyobb probléma számomra sokkal inkább az volt, hogy nem éreztem magam elég „akadályozottnak” ahhoz, hogy magaménak valljam ezt az identitást, és ezáltal igényt formáljak azokra a jogi biztosítékokra és esélyegyenlőséget biztosító intézkedésekre, amelyek ezzel járnak. Hosszú időbe telt, míg felismertem, hogy a fogyatékossághoz fűződő saját, belsővé tett előítéletem mondatta azt velem, hogy ezek nélkül is „illene” boldogulnom.

Bízom benne, hogy a fogyatékosság, akadályozottság szavak használata segít megszabadulni a belsővé vált előítéletemtől, és másoknak is segít majd abban, hogy elfogadják magukat, és megkapják azt a támogatást és jogi védelmet, amelyre szükségük van. Névértékén nézve sok mindent tekinthetünk akadályozottságnak, akár a várandósságot is. A fogyatékossággal élő amerikaiak jogairól szóló törvény (ADA) szerint a „disability” (fogyatékosság/képességzavar) olyan mentális vagy fizikai károsodás(t jelent), amely jelentősen akadályozza vagy gátolja az egyént az élet egy vagy több fontos területén – amelybe adott esetben a figyelemmegtartási, munkavégzésbeli és kommunikációs nehézségek is beletartozhatnak.4 Nekem nagyon sokat segített, amikor ezzel tisztába kerültem.

Ami a fogyatékossággal kapcsolatos stigmákat és a saját akadályozottságomról való nyílt beszédet illeti, e tekintetben volt némi kezdeti előnyöm.

A fogyatékosság ugyanis egy olyan állapot, amelyben osztoztam az édesanyámmal. Ő úgy született, hogy az egyik lába valamivel rövidebb volt, mint a másik, és több sikertelen műtét után végül speciális ortopéd cipőben, mankóval és/vagy kerekesszékkel élte le az életét. Amúgy kiváló óvodai és alsó tagozatos gyógypedagógus volt, és a legerősebb, legrátermettebb nő, akit valaha ismertem. Még ma is hallom a megrökönyödését, amikor közölték vele, hogy nem vehet részt egy számára fontos programon. „Hogy érti azt, hogy nem taníthatok abban a tanteremben csak azért, mert mankóval járok?! Akkor tegyenek le egy szőnyeget!” (És megtették!)

Anyám bármikor bárkivel nyíltan mert beszélni a mozgáskorlátozottságáról, aki erre kíváncsi volt. A gyerekek gyakran megbámulták a boltban, és amikor valamelyik megkérdezte, mi a baj a néni lábával, a szülei elvörösödtek, majd leszidták és félrehúzták a gyereket.

Amire anyukám általában így reagált: „Semmi baj, hagyják csak!” És türelmesen elmagyarázta, hogyan keletkezett a vágás a lábán, és azt mondta, hogy nyugodtan meg lehet érinteni. „Látod? Nem fáj!”5 – mutatta, majd elmagyarázta, mire szolgálnak és hogyan működnek a járást segítő eszközei.

Tudta, hogy ezzel a hozzáállásával, vagyis hogy teljesen normális, szokványos, hétköznapi dologként mutatja be az állapotát, segít megérteni, hogy nem mindenkinek a teste működik egyformán. És tudta, hogy ezek a közvetlen, személyes tapasztalatok segítenek leküzdeni azokat a stigmákat, amelyek különböző előítéleteket szülnek az emberekben azokkal szemben, akik „mások” valamilyen tekintetben. Szívesen elegyedett szóba bárkivel, aki kíváncsi volt, akármilyen esetlenek voltak is néha ezek a kérdezz-felelekek.

Nagyon jól tudta, hogy bár az egyes emberek másként kommunikálnak, a kommunikációs készség kommunikáció útján fejlődik.

Okleveles logopédusként fogyatékossággal élő tanulókkal foglalkozott, és előszeretettel alkalmazott különféle augmentatív és alternatív kommunikációs eszközöket a komplex kommunikációs igényű gyerekek segítésére. Aktuális fejlettségi szintjükhöz igazodva lehetőséget teremtett számukra, hogy elmondhassák, amit szeretnének, és kifejezhessék az igényeiket.

Tudta, hogy ezek az eltérő kommunikációs módozatok a közvélekedéssel és a kétkedő hangokkal ellentétben nem megnehezítik a gyerekek beszédtanulását, hanem egy sajátos utat képeznek annak elősegítésére. Ötéves koromtól minden nyáron önkéntesként működtem közre a fejlesztő foglalkozásain, amelyek fő szabályát magam is követni igyekszem: azért vagyunk itt, hogy tanuljunk. Hogy teret adjunk a különbözőségeinknek, és mindenki esélyt kapjon arra, hogy meghallgattassék.

Anyám nyelvi mintákat mutatott a tanítványainak, és hagyta, hogy úgy válaszoljanak, ahogy tudnak. Ez növelte a biztonságérzetüket és az énhatékonyságukat, ami megkönnyítette számukra az érdemi kommunikációt, és lehetővé tette, hogy árnyaltabban fejezhessék ki magukat.

Ezzel a hozzáállásával nemcsak a tanteremben, hanem azon kívül is példát mutatott számomra. Az emléke előtt tisztelettel adózva én magam is ezt a mintát igyekszem követni, nemcsak ennek a könyvnek a keretei közt, hanem azon túlmenően is.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License