FORDÍTOTTA

STIER ÁGNES

ATHENAEUM KIADÓ

A fordítás alapjául szolgáló mű

Glenn Stout: Young Woman and the Sea

Copyright © 2009 by Glenn Stout

Published by special arrangement with Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company.

Hungarian translation © Stier Ágnes, 2021

Minden jog fenntartva.

A könyv képmellékletének alapjául az eredeti kiadvány szolgált. A forrást nélkülöző képek köztulajdon tárgyát képezik, a forrással ellátottak a Boston Public Library, a Library of Congress, illetve a New York Historical Society tulajdonában vannak.

The photo appendix of the book is based on the original publication. Images without indication of the source are in the public domain otherwise, they are the property of the Boston Public Library, the Library of Congress, or the New York Historical Society.

Special credit goes to © Mrs Joseph F Simmons, donator of the picture: Ederle, Gertrude and her trainer Bill Burgess, photo dated June 8, 1926, donated July 12, 1939
(PRO 52, Box no. 41, folder no. Ed-Ew.)

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó az Athenaeum Kiadó ügyvezetője

1086 Budapest, Dankó utca 4–8. Tel.: 235-5020

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 157 1

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kustos Júlia

Szerkesztette: Szendi Nóra, Kustos Júlia

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A lányomnak, Saorlának és fiatal nőknek
a világ minden tájáról,
akik egy nap talán felteszik a kérdést:
„Minek?”

Átúszni a Csatornát – ami lehetséges, ám sosem könnyű – az elképzelhető legnagyobb, elégedettséggel eltöltő tett a fizikai vállalások terén. Csupán első osztályú sportemberek kísérelhetik meg véghez vinni; ők azonban érkezhetnek a világ bármely szegletéből és vizéből, úgy, ahogy vannak – eszközök és lelemény nélkül, férfiak és nők, széllel és árral dacolva.

The Times, 1926. augusztus 7.

Prológus

La Manche csatorna, északi szélesség 51° 09', nyugati hosszúság 1° 26', körülbelül négy kilométerre észak-északkeletre a nagy-britanniai Kingsdown Beachtől, francia nyári időszámítás szerint 17:30, 1926. augusztus 6.

Már majdnem tizenkét órája van a vízben. A Franciaország és Anglia közötti csatorna tajtékja testét fel-le, előre-hátra, tótágast és oldalra dobálja. A doveri fehér sziklák mindössze néhány kilométerre magasodnak előtte a horizonton a gyérülő fényben, és Cap Gris-Nez-t, azt a sziklaszirtet, ahol Franciaországban a vízbe lépett, már majdnem több mint harminckét kilométerrel és egy fél nappal hagyta maga mögött. A víz hőmérséklete épp hogy meghaladja a 15 és fél fokot, nem melegebb a környező levegőnél. Esik az eső, és a fehér sapkás hullámok majd két méter magasak: minden lökésnél nagyot dobnak rajta. Az erős szél arcába fújja a vízpermetet a hullámok csúcsáról.

Trudy Ederle azonban szinte észre sem veszi ezt. Már nem. Minden pillanat, minden lélegzet, minden kartempó és rúgás egyforma. Tizenkilenc éves, és egy – szinte botrányos – kétrészes selyem fürdőruhát visel. Juhfaggyú és petróleumzselé borítja, rövidre nyírt vörösesbarna hajára szűk úszósapkát húzott. Borostyánszínű úszószemüveg védi a szemét a sós víztől. Számára a tenger nem palaszürke, amilyennek felülről látszik, nem zöld, nem is kék. A szemüvegén át csodás aranyló okkersárga.

Hajnal óta úszik, először huszonnyolc tempóval percenként, most, majdnem tizenkét órával később kicsit lassabban – huszonkettővel vagy huszonnéggyel: egy új kartempóval, amit amerikai tempó néven ismernek. Ezzel a technikával még soha senki nem szelte át a La Manche csatornát.

Az emberiség történelme során mindössze öt férfi teljesítette ezt a távot. Nő még sosem úszta át a Csatornát, és csak néhányan próbálkoztak vele. Azonban a világ több mint egy éve követi Trudy küzdelmét; először végigkísérték a bukását, és most, a mai napon a sikerében reménykednek. Ha átjut, ő lesz a világ legelismertebb és leghíresebb nője. Ederleék highlandsi nyaralójától kezdve New Jersey-n és a washingtoni Fehér Házon át a londoni Lloyd’sig, ahol a bukmékerek kevés esélyt adnak a sikerének, mindenki a rádióra tapad, az újságokat böngészi és drukkol. Trudy megragadta a képzeletüket. És ha győz, a szívüket is elnyeri.

Trudy nem gondol minderre, mert az efféle gondolatok már órákkal ezelőtt eltűntek a tudatából. Most nincs más, mint a lélegzetvételek tagolta jelen. Minden negyedik csapás után oldalra billenti a fejét, szájon át mély levegőt vesz, majd lassan kifújja az orrán át. Nézi az arca előtt táncoló buborékokat: mintha egy alatta úszó, idegen lényhez tartoznának, amely épp látótávolságon kívül esik, valahogy mégis sikerül megülnie.

Csend van, de nincs teljes némaság. A tenger fojtott zajokat hallat, és a lány nem tudja megkülönböztetni a vízbe csobbanó karjának hangját attól, amikor maga a tenger csapódik a testének, vagy amikor a hullámok ütköznek, omlanak önmagukba, és ágaskodnak fel újra. Félig bent van a vízben, félig kint, a feje felett egy kósza sirály vijjog. Keresztültör a habokon, miközben hullámok és áramlatok ostromolják.

Két hajó követi, motoros járművek, az egyik méterekkel mögötte a jobb oldalon, a másik távolabb. Mindkettő nehezen tartja szemmel a hullámok között sikló, emelkedő és alábukó lányt. A motorok halk moraja bársonyosan terjed a vízen, ugyanolyan természetes és hangtalan, mint a saját szívverése.

Az egyik hajón az apja, a testvére, Meg, a szellemírója, Julia, valamint trénere és edzője, Bill Burgess utazik. Burgess, aki azon öt férfi egyike, aki már átúszta a Csatornát. A második hajó viszi a sajtósokat, esőkabátba burkolódzó riportereket, akik jegyzettömbökre körmölnek és a kormányosfülkében üzeneteket gépelnek, amelyeket rádión küldenek ki a partra. A döntő pillanatra várnak: amikor átér. Röviddel a cél előtt Trudyt kihúzzák a vízből, vagy, amint attól néhányan tartanak, elveszti az eszméletét, és örökre elnyelik a hullámok. Történjék bármi – siker, bukás vagy tragédia –, az másnap reggel szalagcím lesz. Trudy Ederle vagy hősnővé válik, vagy szánni való teremtéssé, akit közel minden férfi, nő és gyermek ismer, aki újságot olvas.

A lány nem gondol minderre. A gondolatai lelassultak, mindent csak érez, tapint, ízlel, lát és hall.

Valahogy távolról érzékeli a valóságot, felfogja az érzeteket, és úgy halad előre, mintha egy művész lenne, aki modelljét tanulmányozza, s nem érzékeli az időt. Ő maga a modell is, hiszen a tudata elzárta a saját testétől. Csupán egy néző, aki mélyen belülről les ki, és csak a következő csapásra, a következő lélegzetre koncentrál.

Kimerült, de nem fáradt. Fázik, de nem érzi a hideget. Milyen különös! Az ajka cserepes és száraz, a combja és hónalja kidörzsölődött és ég, a füle gyulladt, a nyelve duzzadt a sós víztől. A végtagjai zsibbadtak, a lábfeje és a lába magától rúg. De legbelül meleg, sőt ragyog, mélyen legbelül őrzi a szikrát.

És sehol a világon nem lenne szívesebben. Még órák várnak rá, de ő kótyagosan, reménytelenül boldog.

Azokon a ritka napokon, amikor nem homályosítja el a kilátást felhő vagy köd, ha az ember a franciaországi Cap Gris-Nez-ből Anglia felé néz, a La Manche csatorna legkeskenyebb pontján a part csábítóan közelinek tűnik. A csillámló doveri sziklák vízszintes folyamként nyúlnak el a horizonton, mint egy tájkép: titánfehér folt egy leheletnyi kadmiumsárgával, az azúrkék tenger fölött. A Cap Gris-Nez magasából, ahol vadvirágok táncolnak a parti szélben, a víz a Csatorna közepén – telis-tele mindenféle alakú és méretű hajóval – megtévesztően nyugodtnak, sőt békésnek tetszhet. Átúszni az egyik partról a másikra leginkább akaraterő és kitartás kérdésének tűnik. Kétségtelenül nehéz feladatnak, amihez jelentős fegyelemre és kimagasló sportteljesítményre van szükség – de nem lehetetlennek.

Ám azok a tiszta napok, amikor a Csatorna átúszása megvalósíthatónak tűnik, nemcsak ritka, de valójában csupán kegyetlen illúzió. Oka van annak, hogy sokkal-sokkal kevesebb ember úszta át a La Manche csatornát, mint ahányan megmászták a Mount Everestet. Több mint háromezren álltak már a világ tetején, mióta Tendzing Norgaj és Sir Edmund Hillary először törtek a csúcsra 1953-ban, viszont csak körülbelül kilencszáz úszó – minden tíz kísérletezőből egy – úszta át a Csatornát. A kellemes időjárás, ami miatt ez az út kivitelezhetőnek tűnik, ritkán tart sokáig. A körülmények percek alatt változhatnak, és változnak is. Egy olyan nap, amely lágy szellővel és ragyogó napsütéssel indul, olyan tomboló széllel fejeződik be, ami még manapság is hatalmas hajókat küld a partra, és a legtapasztaltabb tengerészeket is képes a halálba küldeni. A Csatorna vize még a nyár derekán, a ragyogó napsütésben is csontig hatolóan hideg, ritkán melegszik tizenöt fok fölé. A rossz időjárás a normális, nem a jó. A legtöbb napon a francia és az angol partvonal is ködfal és vastag felhők mögé rejtőzik. A part nemcsak a másik oldalról láthatatlan, de a legtöbb, az átjáróban haladó hajó számára is. A két part közelsége kevés megnyugvást ad.

A Csatorna vize ritkán csendes. A tajték ádázul mardossa és könyörtelenül koptatja a partot, időről időre szikladarabokat, szirteket omlasztva a habokba. Így a Csatorna napról napra szélesedik, a vize úgy emelkedik és hullámzik az Atlanti-óceán északi része és az Északi-tenger közötti keskeny átjárón átjutó hullámoktól és áramlatoktól, mintha megpróbálná eltépni egy „ingujj”, vagy ahogy a franciák nevezik, a La Manche anyagát.{1}

Hogy teljes mértékben megértsük, mit vitt végbe Trudy Ederle, magát a Csatornát is meg kell értenünk, mely a föld egyetlen más víztömegéhez sem hasonlítható. Az Északi-tenger és az Atlanti-óceán vizei – melyek ádáz összecsapása hozta létre a Csatornát – nem tudnak megpihenni. Elkapnak és magukkal ragadnak mindent és mindenkit, ami vagy aki a hullámaik közé merészkedik. Az ember nem átússza a Csatornát, inkább megismeri a bonyolultságát, és megpróbál átslisszolni rajta, mielőtt az halálosan erőszakossá válna.

Ma azok az úszók, akik a Csatorna vizébe merészkednek, ugyanazért teszik ezt, mint amiért Sir Edmund Hillary úgy döntött, hogy megmássza a Mount Everestet; mert ott van jól körülhatárolható kihívásként, mellyel az ember próbára teheti önmagát. Ha az időjárás együttműködő, és az úszó megfelelő fizikai állapotban van, lelkileg felkészült arra, hogy árral szemben ússzon fél napon át, és el tudja kerülni a kihűlést, jól ismert, hol vezet át az út a Csatornán. Az idők során a kísérőhajók kapitányainak és az úszóknak sikerült megfejteniük a bonyolult örvényeket és áramlatokat, a modern sportorvoslás pedig képes diétával, testedzéssel, megfelelő tápanyagok és folyadékok bevitelével felkészíteni az úszókat a kihívásra.

1926-ban egyáltalán nem ez volt a helyzet. Az úttörő Trudy Ederlenek ezekből az előnyökből semmi sem jutott. Ő nem valamiféle bonyolult egzisztenciális próbatételként tekintett a Csatorna átúszására, hanem önmagán messze túlmutató és mélyen személyes okokból döntött így. Át akarta úszni, de – legalábbis kezdetben – nem volt muszáj megtennie.

Persze tudta, hogy nőként ő lenne az első. 1922 és 1925 között ő volt a valaha ismert legnagyszerűbb női úszó: olimpiai érmeket nyert, és több mint egy tucat világrekordot állított fel. A La Manche csatorna maradt számára az egyetlen kihívás. Persze bizonyítani is akart azoknak, akik nem hitték, hogy egy nő át tudná úszni a Csatornát, hogy egy nő igenis képes erre, és hogy ő lenne az a nő. Trudy Ederle mégsem egy magasztos ügyért úszó feminista volt. Ugyan tisztában volt annak a jelentőségével, amire vállalkozik, először, 1925-ben egyszerűen azért döntött úgy, hogy megpróbálja átúszni a Csatornát, mert nem maradt más, amit a sport terén elérhetett, és mert mások – az edzői és a családja – hittek benne, hogy képes rá.

Az a kísérlet kudarcba fulladt: csupán félúton járt, amikor kihúzták a vízből. A nézők sokatmondón bólogattak, biztosra véve, hogy ha Trudy Ederle nem tudja átúszni a La Manche csatornát, akkor minden valószínűség szerint egyetlen nő sem képes rá. És még ha sikerülne is valaha egyiküknek, akkor sem amerikai kartempóval. És azt a nőt egészen biztosan nem Trudy Ederlenek hívnák…

Trudy csak úgy bizonyíthatta be mindenkinek, hogy tévednek, hogy újra megpróbálja, és sikerrel jár. A Csatorna átúszása álmai kihívása lett. Minden ember – minden férfi és nő – kitartásának végső próbája.

Ember a vízben

Tökéletes kora nyári reggel volt, az a fajta, amely örök emlék marad; az ég ragyogó kék, a levegő hűs és ropogós, mint a száradni kiteregetett fehér vászonlepedő. A Lower East Side Kleindeutschland nevű negyedében – vagy a kívülállóknak Little Germanyben – 1904. június 15-e reggelén a lakók végre elfeledkezhettek tizenkét órás munkanapjukról és nehéz életkörülményeikről sötét bérlakásaikban. Végre elérkezett a nap.

A Keleti Ötödik utca 404. szám alatti albérletükben a harmincegy éves Anna Weber, a férje, Frank és két gyermekük, a tízéves Emma és a hétéves kis Frank korán keltek. Míg Anna elkészítette az ebédet, és gondosan bepakolta a kosárba, a gyerekek körbetáncolták a lakást, és időről időre kidugták a fejüket az ablakon. Alig tudták türtőztetni magukat. Érezték a szellőt, látták a fejük fölött a derűs eget, és boldogan sikongattak, izgatottan csacsogtak a rájuk váró kalandról.

A fiatal család hetek óta várta az éves kirándulást, amit a Szent Márk lutheránus templom finanszírozott, ahová Kleindeutschland legtöbb lakója járt. A kiruccanás jelentette a nyár kezdetét, és ebben az évben a Szent Márk papja, Haas tiszteletes kibérelt egy hatalmas gőzhajót, az akár háromezer utas szállítására is alkalmas General Slocumot, hogy felvigye a gyülekezet tagjait az East Riveren egy a Long Island Sound szorosnál található parkba. Ott, egy Locust Grove nevű helyen tervezték tölteni a napot játékkal, zenehallgatással, piknikezéssel, a hűs vízben játszva és pancsolva. Szóval egy napra mindenki elfelejthette a levegőben terjengő rothadószemét-szagot, az utcák folyamatos zaját és zsibongását és a küzdelmet, hogy alkalmazkodjanak egy új országhoz. Egy napig olyan életet élhettek, amilyenre vágytak – tele örömmel és szórakozással. Emma és Frank belapátolta a reggelijét, aztán gyorsan felkapták legszebb nyári ruhájukat, és a szüleiket nyaggatták, hogy siessenek.

A család a Harmadik utcai mólóhoz sétált, a Houston Streettől kicsit északabbra. Korán érkeztek, hogy találkozzanak Anna testvéreivel, Marthával és Paullal, a fivére feleségével és a három kisgyerekükkel. Miközben a kicsik a mólón játszottak, egyre feszültebb lett a várakozás, és amikor a Slocum végre megjelent a folyón felfelé haladva épp reggel nyolc előtt, néhányan éljenzésben és boldog sikoltozásban törtek ki. Bár 8:45-ig senki sem léphetett a hajó fedélzetére, és a tervek szerint 9:30-ig nem is indultak el, a Weber család beállt a sorba. Nagyon szerettek volna jó helyet találni a fedélzeten, ahol élvezhetik az utazást az East Riveren.

Bár a mólón összegyűlt tömegben sok férfi volt, Anna férje a néhány tucat szerencsés közé tartozott, akik az ezerháromszáz ember között lehettek, és arra vártak, hogy felszállhassanak a gőzhajóra. Szerda volt, munkanap, és a legtöbb apa nem merte megkockáztatni, hogy szabadnapot vegyen ki, még egy ilyen program kedvéért sem. A legtöbben csupán kikísérték a családjukat a mólóhoz, búcsút intettek, aztán munkába indultak, míg feleségük és gyerekeik egy napra maguk mögött hagyhatták a városi életet.

New York egyik legnagyobb személyszállító gőzhajója, a General Slocum elsősorban tölgyből és fenyőből készült, majd hetvenkét méter hosszú és tizenegy méter széles volt, ezerháromszáz kilót nyomott, és három fedélzettel büszkélkedhetett. Lapátkerekes hajó volt, azaz a jármű mindkét oldalán és a közepén hatalmas, kilenc méter átmérőjű lapátkerék működött, amely huszonhat lapátból állt.

Miközben a tömeg növekedett, a huszonkét fős személyzet a hajón serénykedett, a fedélzeteket takarították, a rezet fényesítették, és felrakodták az utazáshoz szükséges készletek utolsó darabjait is: jeget, frissítőket és üvegneműt. A több vastag fehér festékréteggel borított Slocum csillogott a reggeli napsütésben. Az először 1891-ben útjára indított hajó szinte újnak látszott.

Reggel 8:45-kor a legénység minden ceremónia nélkül lekapcsolta a kikötőhídon keresztülfutó láncot. Haas tiszteletes a hajóhíd végében állt, és személyesen üdvözölte a fedélzetre lépő utasokat. Anna és tágabb családja a következő fedélzetre sétált a hajóorr felé. A gyerekek felfedezőútra indultak, a felnőttek pedig figyelmeztették őket, hogy maradjanak hallótávolságon belül. Beszélgettek, nevettek, áthajoltak a korláton, figyelték a folyó forgalmát, és nézték, ahogy Manhattan életre kel. Végül, nem sokkal reggel 9:30 után, miközben a néhány utolsó elkóborló végigszáguldott a mólón, és átvágott a hajóhídon, a motorok felberregtek, és a Slocum eltávolodott a parttól az East Riveren. Feketeszénfüst ömlött a fedélzet fölött magasodó kéményekből.

Nem siettek. A Slocum ráérősen haladt a folyón, a sebessége lassan nőtt. A víz olyan volt, akár az üveg, a fedélzeten utazók alig érezték, hogy a hajó mozog, mégis elegánsan szelte a vizet tizenhat csomós teljes gőzzel. Az egyik fedélzeten egy német banda ismerős nótákat játszott; amerikai dalokat, mint a Swanee River, és német melódiákat, akár az Ó, te csodaszép Rajna, így az utazás egy mozgó karneválra emlékeztetett. Tökéletes nap volt. Mindenki ezt hajtogatta.

De nem sokkal reggel tíz után, miközben a hajó felfelé haladt az East Riveren a Long Island Sound felé, egy kisfiú, aki az alsó fedélzetet fedezte fel a hajó középső részén, a kormányállás előtt a levegőbe szimatolt. Fafüst. A bérházakban élve, ahol a legkisebb tűz is gyorsan elharapódzhatott, és lakók tucatjait, ha nem százait veszélyeztethette, még a kisgyerekeket is ahhoz szoktatták, hogy féljenek a tűztől. A fiú érezte, hogy valami nem stimmelhet, ha a fedélközben fafüst terjeng. Körülnézett, és észrevette, hogy egy vékony füstcsík gomolyog egy keskeny lépcsőn.

A fiú sarkon fordult, és keresett egy fedélzeti matrózt. Szólt a fiatalembernek, hogy füstöt érzett, és visszavezette a lépcső tetejére. A matróz az orrát követve lement egy raktárhelyiség ajtajáig. A lépcső alján található ajtó alól alig láthatóan füst szivárgott, és a lépcső felett gyorsan semmivé is foszlott.

Odabent kis tűz parázslott. A padlót szalma és csomagolóanyagként használt fagyapot borította, és valamikor aznap reggel egy szikra a padlóra hullhatott, valószínűleg egy lámpa meggyújtásához használt eldobott gyufából, cigaretta vagy szivar hamujából. Rövid időre talán lángra is gyúlt, de a zárt ajtó mögött, szó szerint éhezve az oxigénre, alig maradt életben. Ha az ajtó a nap további részében zárva marad, talán magától kialudt volna.

De a rosszul képzett és tapasztalatlan matróz szörnyű hibát követett el. Ahelyett, hogy hívta volna az egyik felettesét, és segítséget kért volna, és csak aztán küzd meg a tűzzel, hirtelen ötlettől vezérelve kitárta az ajtót.

Pillanatnyi szünet után, mintha vett volna egy mély lélegzetet, a tűz magába szívta a beáramló értékes oxigént, és feltámadt. A lángok felfelé nyaldostak, a fagyapot lángra kapott, majdnem betöltötte a helyiséget, és forróságot lökött az ajtónyílás felé. A matróz hirtelen ráébredt a hibájára, és bepánikolt. Ahelyett, hogy becsapta volna az ajtót, és visszavonult volna riadóztatni, nyitva hagyta az ajtót, és az egyetlen keze ügyébe kerülő holmival próbálta csillapítani a lángokat: egy zsák faszénnel. A nehéz zsákot a tűzfészekre dobta, ami egy pillanatra elnyomta a lángokat, és csak füstöt hagyott hátra. A matróz segítségért rohant, az ajtót tárva-nyitva hagyva.

Az oxigén és a lángok a matróz minden egyes lépésével gyilkosabb kombinációt alkottak. A tűz újra erőre kapott, és perceken belül lángok száguldottak ki a nyitott ajtón, majd fel a lépcsőn. A tűz gyors terjedésnek indult, mivel a fajármű többrétegnyi igen gyúlékony festékkel fedve szinte tökéletes tápláléknak bizonyult.

Mire a matróz és a legénység más tagjai a fedélközbe értek, komoly tűz tombolt, de még nem szabadult el. Nem estek pánikba – még nem. A hajó fel volt szerelve szivattyúkkal és víztömlőkkel, és ha a személyzet gyorsan vizet tudott volna a tűzre locsolni, még lett volna idejük elfojtani a lángokat.

A legénység, amilyen sebesen csak tudta, lehúzta a csörlőkön lógó tömlőket, és elfordította a szelepeket, hogy meginduljon a víz. Ami jött is, csak épp nem átfolyva a tömlőkön a fúvókákig. Amint a csövekben megnőtt a nyomás, azok szétdurrantak, és ahelyett hogy a víz a tűzre irányult volna, egyszerűen minden hatás nélkül szétfolyt a fedélzeten.

Bár a General Slocumot 1891-ben bocsátották vízre, a zsákvászon tömlőket soha nem próbálták ki, sőt nem is ellenőrizték őket rendszeresen. Tizennégy évig voltak kitéve az elemeknek, töredezetté váltak, és elrohadtak.

A legénység hamar megértette, mit jelent ez a hiányosság. Gyorsan otthagyták a kötelességüket, és a felsőbb fedélzetek felé rohantak, ahol a több mint ezerháromszáz utas még mindig semmit sem sejtett a lent terjedő veszélyről és a növekvő riadalomról.

Anna Weber és a társasága boldogan beszélgetett, amikor hirtelen jókora füstfelhőre figyeltek fel az egyik lépcsőházból. Egy pillanatra mindenki elhallgatott, aztán valaki megjegyezte: „Ne aggódjatok, csak a chowdert főzik!” Anna idegesen felnevetett, de pillanatokon belül lángok követték a füstöt, aztán az utasok hallották, amint a legénység végigrohan a fedélzeten, azt kiabálva, hogy „Tűz!” A pánik ugyanolyan gyorsan terjedt, mint a lángok.

Egy szempillantás alatt mindenki mozgásba lendült. Anna, csakúgy, mint majdnem minden anya a hajó fedélzetén, sikoltani kezdett, és a gyerekeit szólongatta. Anna férje a tömegbe rohant, hogy megkeresse őket, és szinte azonnal eltűnt.

Veszélyes helyzet alakult ki, de még nem teljesen halálos, mivel tucatnyi móló sorakozott a folyó mentén. Immár a Slocum kapitánya, Edward Van Schaik is tudta, hogy a hajón tűz ütött ki. Csak annyit kellett tennie, hogy visszaveszi a motorok sebességét, és megáll a legközelebbi móló mellett; ez mindössze néhány percet vett volna igénybe, és a legtöbb utasnak esélye lett volna leszállni.

A tüzet felfedező matrózhoz hasonlóan Van Schaik is végzeteset hibázott. Lenézett a kormányállás két oldalán, és bár látta a füstöt, azt gondolta, a tűz valamivel kisebb és jobban kordában van tartva. Rosszul ítélte meg a helyzet komolyságát, és ahelyett, hogy az utasok biztonsága aggasztotta volna, leginkább amiatt főtt a feje, hogy ha megáll egy kikötőben, a tűz esetleg továbbterjed a hajóról, a móló is lángra kap, és így talán nagyobb tüzet okoz a parton. Inkább úgy döntött, hogy teljes gőzzel halad a folyón. Jól ismerte az East Rivert, és úgy tervezte, megfenekelteti a hajót a North Brother-szigetnél, egy alig egy négyzetkilométeres földdarabnál a Long Island Sound bejáratánál.

Bár a North Brother alig ötpercnyire volt, a hajón utazók számára minden másodperc egy örökkévalóságnak tűnt. Senki sem ismerte Van Schaik terveit, csak azt tudták, hogy a füst és a lángok gyorsan közelednek. Anna Weber hallotta egy férfi kiáltását („Hozzák a mentőmellényeket!”), és tucatnyi utassal együtt ő is felmászott a székekre és asztalokra, hogy elérjék a fedélzeti mennyezetet, ahol a mellényeket tartották. Némelyik szorosan össze volt kötve, mások málladoztak, amikor valaki hozzájuk ért, de néhány utasnak sikerült kibontania párat, aztán felszíjazni magukra és a gyerekeikre.

Bizonyos értelemben Anna szerencsés volt. Nem talált mellényt. Akik a fedélzetről a tengerbe ugrottak, egy pillanatra felbukkantak a felszínen, abban a hitben, hogy biztonságban vannak, mindössze néhány másodperc elteltével azonban a legtöbben süllyedni kezdtek. A tűzoltótömlőkhöz hasonlóan a Slocum fedélzetén tárolt mentőmellények is 1891-ben kerültek oda. Vászonborításuk elrothadt, a parafa pedig, amit a lebegéshez használtak, elporladt, elveszítve minden felhajtóerejét. Ahelyett, hogy életet mentett volna, a parafapor megszívta magát vízzel, és a mentőmellény holt súly lett. Akár egy betontömböt is magukra szíjazhattak volna.

Néhány utas és matróz ezután a mentőcsónakok felé fordította a figyelmét, melyekből – a mentőmellényekhez hasonlóan – akadt bőven, több mint elegendő mindenki megmentésére. De azok is használhatatlannak bizonyultak. Valamikor a múltban odarögzítették mindet, ahol lógtak, és most lehetetlen volt őket a vízbe engedni.

Addigra a középső fedélzet egyes szakaszai már lángokban álltak, és a tűz vízszintesen végigfutott a mennyezeten. Anna Weber érezte a forróságot az arcán, és a haja meggyulladt. Minden lélegzetvétellel mintha egy kemencéből vett volna levegőt, és bármihez is ért a keze, a bőre felhólyagosodott. A tömeg megindult, és a hajó széle felé sodorta a továbbra is a gyerekeit és a férjét szólongató Annát.

A tűz terjedése egyeseket szörnyű dilemma elé állított. Az anyáknak választaniuk kellett, hogy halálra égnek-e a gyermekeikkel, vagy a fedélzetről az East River vizébe vetik magukat velük. A legtöbb ember számára a tűztől való rettegés erősebbnek bizonyult a fulladástól való félelemnél. Miközben a hajó a North Brother-sziget felé haladt, utasok százai – egymás után, minden oldalról és minden fedélzetről – ugrottak a vízbe, míg másokat egyszerűen belöktek.

Legtöbbjüknek esélye sem volt. Csak nagyon kevesen tudtak úszni. Ma hihetetlennek tűnik, de körülbelül száz évvel ezelőtt az úszni tudás szinte teljesen ismeretlen volt: csupán néhány férfi gyakorolta, és szinte egyetlen nő sem, mivel a viktoriánus korban erkölcstelennek tartották. Nők körében úszni tanulni tabunak számított.

Mire a hajó megállt a North Brother sekély vizében, több százan ugrottak a vízbe, és fulladtak meg, több százan pedig halálra égtek, amikor a fedélzetek elkezdtek egymásba omlani. Ám további százak a hajó fedélzetén maradtak. Most a hajó orra a homokos fenékbe fúródott, csupán hat-hét méterre a parttól, az alig több mint kétméteres vízben. Azoknak, akik továbbra is a korlát közelében húzták meg magukat, a biztonság csupán néhány erős tempónyira volt.

A legtöbbeknek azonban kijutni a szárazföldre annyira ijesztő és valószínűtlen volt, mint átúszni a La Manche csatornát. Még azon keveseket is, akik tudtak úszni, hátráltatta a többrétegnyi nehéz gyapjúruházat kényszerzubbonya.

Mégis megpróbálták; anyák, fiaik és lányaik egyaránt. Emberi lények özönlöttek a vízbe, szökkentek, ugrottak, sőt volt, akiket löktek, és egy pár percre életre kelt a víz a hajó körül. Anna Weber a legtöbb nőhöz hasonlóan nem tudott úszni, de arra sem tudta rávenni magát, hogy ugorjon. Valahogy talált egy, a hajó oldalán lógó kötelet, és a vízbe ereszkedett. Hiába égett továbbra is a hajó, és ő hiába érezte, hogy a lángok újra a haját nyaldossák, erősen kapaszkodott. Nézte, ahogy mindenki küzd, hogy a felszínen maradjon, a gyerekek rémülten kapaszkodnak az anyjukba, de ahogy teltek a másodpercek, egyik fej bukott a víz alá a másik után. Annak a néhány embernek, aki tudott úszni, és valahogy sikerült fenn maradnia nehéz ruházata dacára, meg kellett küzdenie azok kétségbeesett markolászásával, akik süllyedni kezdtek.

Anna a néhány szerencsés közé tartozott. Egy férfi, aki tudott úszni – Anna előtt örök rejtély maradt, kicsoda –, megragadta őt, meggyőzte, hogy engedje el a kötelet, és valahogy kihúzta a vízből. De több százan fulladtak meg csupán pár méterre a parttól, néhányan olyan sekély vízben, hogy ha egyszerűen eszükbe jut leengedni a lábukat, életben maradtak volna. De ezek az úszni nem tudó emberek annyira féltek a víztől, hogy amint találkoztak a felszínével, pánikba estek, vizet lélegeztek be, és megfulladtak.

A rémült sikolyok rövidesen halk nyögésekké olvadtak, aztán teljesen elenyésztek. A némaságot a hatalmas hajó hangos ropogása váltotta fel. Teljesen elborították a lángok. A Slocum mindössze tizenöt perc alatt a vízszintig leégett. Maradványai a felszínen lebegtek, gőz és füst gomolygott a levegőben.

Iszonyatos volt a parton állók elé táruló kép a North Brother-szigeten. Minden hullám újabb és újabb holttestet sodort partra, és több száz halott lebegett arccal lefelé a vízben. A legtöbb túlélő nem sikoltott, nem óbégatott, nem sírt – még nem –, csak állt vagy ült a parton döbbent csendben, sokkos állapotban. Anna rátalált a férjére: élt, de majdnem meztelen volt, leégtek róla a ruhák. Ám a két gyermekük odalett, ahogy Anna két testvére és a sógornője is. Annak legkisebb gyermeke – egy csecsemő, aki csodálatos módon életben maradt – kivételével sógornője gyermekei is meghaltak.

Mivel a hajóroncs egészen közel hevert a parthoz, lehetetlenségnek tűnt, hogy ilyen sokan meghaltak. Van Schaik kapitány, akinek sikerült partra jutnia, miután megfenekeltette a hajót, hitetlenkedve bámulta a pusztítást. „Nem értem – mondta nem sokkal később –, hogyan halhattak meg ennyien.” Míg körülbelül háromszáz utas életben maradt, összesen ezerhuszonegy áldozatot hoztak ki vagy a hajóból, ahol csapdába estek a beomló fedélzetek alatt, vagy az East River vizéből. Sok vízbe fúltra úgy találtak rá, hogy még mindig egymásba kapaszkodtak.

Ez volt akkoriban a legtöbb emberáldozatot követelő katasztrófa New York történetében, és ez így is maradt egészen a 2001. szeptember 11-i terrortámadásig. Bár a halottak nagy többsége Kleindeutschlandban lakott, egész New York gyászolt. Az újságok leírásai a hajó fedélzetén kitört pánikról és a fényképek a rengeteg nő és gyerek North Brother-sziget kavicsos tengerpartjára kifektetett holttestéről szinte elviselhetetlenek voltak.

A nőkre különösen nagy hatást gyakoroltak, mert minden anya és gyermek holttestében önmagukat látták, mélyen átérezve a halálesetek véletlenszerűségét, értelmetlenségét és szükségtelenségét. Bár a kormány gyorsan reagált a tragédiára, és arra a következtetésre jutott, hogy a halottak nemcsak a hajót üzemeltető cég mohóságának estek áldozatul, hanem Van Schaik rossz döntésének, a legénység sok tagja gyávaságának és a hajó biztonsági átvizsgálását csak papíron elvégző Tammany Hall tisztségviselői korruptságának is, New York City asszonyai és a közvélemény más felvilágosult tagjai még tágabb perspektívából látták az összefüggéseket. Bár a mohóság és a korrupció minden bizonnyal szerepet játszott a tragédiában, egy sor elavult és elnyomó társadalmi hagyomány is, amelyek elvették a nők kedvét attól, hogy elsajátítsák az úszást, és kezükbe vegyék a saját sorsukat. A legtöbben azok közül, akik tudtak úszni – főképp a legénység férfi tagjai, valamint a fiúk és a fiatal férfiak –, túlélték. Azok, akik nem tudtak – anyák, fiatal nők és lányok –, odavesztek.

Egész egyszerűen gyilkosság volt; halál, amit az elnyomás okozott. Ugyanolyan biztos halálba küldték őket, mintha egymáshoz kötözik őket, kiviszik messze a tengerre, lesúlyozzák kövekkel, és a mélybe hajítják valamennyiüket. A töredezett tömlők, a szakadt mentőmellények és a használhatatlan mentőcsónakok végső soron nem számítottak annyira, mint az elnyomó erkölcsi légkör, ami megakadályozta, hogy a nők elsajátítsák az egyik legalapvetőbb túlélési készséget. Esélyük sem volt soha.

Ez a felismerés – mint egy vízbe dobott kavics – aprócska fodrot vetett, amely idővel hatalmas hullámmá dagadt, felemelt minden nőt, és egyet, Trudy Ederlet átküldte a La Manche csatornán.

A kihívás

Ahol Anglia délnyugati partján véget ér a föld, keleten pedig a Doveri-szoros húzódik, a La Manche csatorna ötszázhatvanhárom kilométer hosszan nyúlik el; ez az Atlanti-óceán egyik karja, amellyel az Északi-tengerhez kapcsolódik. Viszonylag sekély, a mélysége általában negyvenöt és százötven méter között váltakozik a Csatorna közepén. A legszélesebb pontján több mint kétszáznegyven kilométer széles, a legkeskenyebb részen, a Doveri-szorosnál, az angliai Dover és a francia Calais között pedig csupán kicsit kevesebb mint harminchárom kilométeres. Jó idő esetén az emberek egyik partról átláthatnak a másikra, és ezért az átkelés csábító lehetőségnek tűnik.

Nincs szemtanúja annak, amikor az első ember kelt át a La Manche csatornán, nincs ókori beszámoló a bátor tettről, amit versben vagy valamilyen epikus műben énekeltek meg. Mégis, amióta az emberek a vékony földsávot kémlelik a La Manche csatorna túloldalán, arról álmodnak, hogy átszelik. Valamikor azutánra datálható az első átkelés, hogy tízezer éve véget ért az utolsó jégkorszak. Egy olyan hajóval tették meg az utat, amit kőeszközökkel vájtak egy nagy agyagos tömbből. Ez az első út valószínűleg véletlenül történt. Part menti őrjáratként kezdődött, esetleg valamilyen vad vagy hal nyomában járva, aztán a dagály és a túl erős áramlat kihúzta a hajót és utasait a tengerre. Miután órákig vagy napokig sodródtak, a Csatorna másik partján pihentek meg, ahol valószínűleg ellenségesen fogadták őket a helyiek, ha nem támadták és ölték meg ott helyben mindannyiukat.

Az idők során fejlődtek a hajóépítési és navigációs képességek, és az ember megtanulta szándékosan megtenni ezt az utat. A tudósok megegyeznek abban, hogy időszámításunk előtt kétezerre az emberi érintkezés a Csatorna két partja között többé-kevésbé rendszeressé vált. Ám az átkelések még akkor sem voltak veszélytelenek, amikor mindennapossá váltak.

Ha az egyik ilyen merész korai utazót belökték vagy belesodródott a vízbe – hacsak nem tudott megragadni valamit, és visszajutni a járműbe –, a biztos halál csak percek kérdése volt a Csatorna hideg vizében. Ha az egész hajót elöntötte a víz, és elsüllyedt – hacsak nem járt nagyon közel a parthoz –, a vízzel való találkozás biztos pusztulást jelentett. Ezek a korai utazók minden valószínűség szerint ugyanabban a hiányosságban osztoztak, mint a Slocum utasai; nem tudtak úszni. E képességük éppúgy elveszett és elérhetetlen volt számukra, mint hogy lélegezzenek a víz alatt, vagy repüljenek a levegőben, mint egy madár.

Sok állatvilágbeli rokonával ellentétben az ember – csakúgy, mint más főemlősök – nem tud ösztönösen úszni. Bár egy emberi csecsemő ösztönösen visszatartja a lélegzetét, ha víz alá merül, és úgy mozgolódik, mintha még mindig magzatvíz venné körül, nem kísérel meg a felszínre jutni és lélegezni. Mire a gyerekek elérik az egy-két éves kort, a legtöbben elveszítik a lélegzet-visszatartás ösztönét, ezért kerülnek figyelmeztető címkék a lavórokra vagy vödrökre arról, hogy a szülők ne hagyjanak egyedül kisgyerekeket bármi olyan közelében, amiben akár csak néhány centi víz is lehet. Néhány víz alatt töltött másodperc is elég lehet a fulladáshoz.

Mindazonáltal a bolygó más, melegebb részein az emberek évezredek óta úsznak. E képességre valószínűleg akkor tettek szert, amikor a parton vagy a sekély vízben kerestek élelmet. Úszók legkorábbi képi megjelenítése a kőkorból származik, úszókat ábrázoló agyagpecséteket és domborműveket pedig már a civilizáció hajnaláról találunk, amikor az egyiptomiak, minósziak, asszírok, görögök és sok más ókori kultúra alkalmazta az úszás képességét. Egyesek állítólag a ma ismert felkartempó egy változatát is használták, amit ma gyorsúszás néven ismerünk. A Földközi-tenger övezte ókori Görögországban az úszás hagyománya olyan központi szerepet játszott a görög életstílusban és kultúrában, hogy csak az vállalhatott közhivatalt, aki tudott úszni.

Hellász alkonya után az úszás a római uralom alatt is népszerű maradt. A Római Birodalom európai terjeszkedésével az úszni tudás és a hajózás tudománya a számos kulturális fejlesztés két fontos exportcikke volt, amiket eljuttattak a birodalom déli részeibe. Sőt, egy masszaliai (ma: Marseille) görög, Pütheasz megtette az első ismert utazást vitorlással a La Manche csatornán, és az ezt követő kétezer évben a hajó maradt az egyetlen lehetséges eszköz a Csatorna átszelésére.

Ám a rómaiak a helyiekkel még akkor sem osztották meg az úszás tudását, amikor meghódították Nyugat-Európa nagy részét. Miután a birodalom a negyedik században elbukott, és darabokra hullott, az úszás képessége még ritkább lett, csak a kiválasztott kevesek sajátíthatták el. A legtöbb európai – főleg a paraszti réteg tagjai – számára a nagy víztömegek rettegett közeggé váltak, valós és képzelt szörnyek és más lények birodalmává. Még a kisebb vizekre, folyókra, patakokra és mocsarakra is óvakodva tekintettek mint egészségtelen kipárolgások vidékeire, amelyek titokzatos lázakat, betegségeket okoztak, és ahol megmagyarázhatatlanul tűntek el emberek.

Az úszni tudás olyan ritka képességgé vált, amelyet rejtőzködve gyakoroltak – ha egyáltalán –, így titokzatos jelentőséget tulajdonítottak neki, és a legtöbb ember elkezdte összekapcsolni a természetfelettivel. A vízpróbát – indicium aquae – csalhatatlan tesztnek tartották a boszorkányok és mindazok azonosítására, akik fekete mágiát űztek. Azokat, akiket boszorkánynak és varázslónak tartottak, vízbe dobták, gyakran megkötözve. Ha a vádlott elsüllyedt és megfulladt, feltételezték, hogy ártatlan, míg azokat, akik küzdöttek a sorsuk ellen, és addig rugdaltak, míg lebegni – gyakorlatilag úszni – nem kezdtek, azonnal bűnösnek találták, és gyakran kivégezték. Ezt az először a kilencedik században bevetett gyakorlatot Nyugat-Európa nagy részében használták. Bár III. Henrik uralkodása alatt 1219-től kezdve többé nem volt hivatalos angol törvény, a következő hat évszázadban a boszorkányúsztatás néven is ismert rituálét továbbra is széles körben alkalmazták Angliában és másutt is.

Jóllehet a legtöbb európai számára az úszás ismeretlen művészetnek számított, a készség nem teljesen tűnt el: az úszás volt a lovagoktól elvárt hét készség egyike. Ám a nyugat-európaiak zöme valószínűleg azt sem tudta, hogy az ember képes úszni természetfeletti segítség nélkül.

A 14–15. századra az úszás szinte teljesen eltűnt a nyugati világból. A protestáns reformációt követően az egyre konzervatívabb erkölcsi elvek és a babonáskodás gyakorlatilag bűnné tették. Az úszáshoz az embernek le kellett vennie legtöbb, ha nem az összes ruhadarabját, és úgy hitték, ez elkerülhetetlenül fajtalankodással kapcsolatos tisztátalan gondolatokhoz vezet. A meztelenséget annyira ellenezte a katolikus és a protestáns egyház, hogy még az egyszerű fürdés is tabunak számított. A Cambridge-i Egyetemen az a diák, akit úszáson kaptak, nyilvános korbácsolást, pénzbüntetést és egy nap kalodát kockáztatott. Az emberek nem tanultak meg úszni, mert nem volt, aki megtanítsa őket.

Az írott szó – és a könyvek – kellettek a változás elindításához. Az első, úszásról szóló könyvet A Dialogue on the Art of Swimming (Dialógus az úszás művészetéről) címen 1538-ban adta ki Nicolas Wynman, egy német nyelvészprofesszor. A kötet a mellúszás alapinstrukcióit kínálta, és az úszást nem egyfajta rejtélyként mutatta be, hanem egyszerű készségként, ami elsajátítható és tanulható. Egy másik könyvet, a L’Art de Nager-t (Az úszás művészete) egy francia szerző, Melchisédech Thévenot jegyezte, és 1696-ban adták ki. Thévenot részletesebben taglalta a mellúszást, és miután a könyvet angolra fordították, széles körben terjesztették, és az úszás alapvető kézikönyvévé vált. 1754-ben Richard Russell orvos még hétköznapibbá tette ezt a mozgásformát, amikor tengervizes fürdőt kezdett előírni a pácienseinek és a nemeseknek. A következő körülbelül száz évben az úszás általánosabbá és elfogadhatóbbá vált, bár a boszorkányúsztatás gyakorlatát még jócskán a tizenkilencedik században is használták a tudatlanok Anglia vidéki részein.

Európában minden tekintetben a mellúszás vált „az úszássá”. Idővel egyre többen sajátították el ezt az úszásnemet. Mivel így ruhában is lehetett haladni, és a test a víz alatt maradt, nem sértette az erkölcsi érzékenységet. Bár könnyű volt megtanulni, és viszonylag kevés erőfeszítést igényelt a vízfelszínen maradni, nem volt különösebben hatékony, sem gyors, mivel az ember hamar belefáradt, hogy a fejet természetellenes pozícióban a felszín felett tartsa. Szinte kizárólag nyugodt vizekben használták; védett öblökben, álmos folyókban, tavakban és magánfürdőkben.

Szándékosan senki sem úszott a nyílt óceánon, messze a parttól, ahol a hullámok megnehezítették a fej víz fölött tartását, és a ruhában úszás okozta kimerültség veszélyesnek bizonyulhatott. Őrültségnek tartották. Az, hogy valaki egy napon olyan távolságot fog leúszni, mint a La Manche csatorna, ugyanolyan valószínűtlennek tűnt, mint hogy az ember egyszer eljut a Holdra.

Amióta csak férfiak és nők nézik a Csatorna túlpartját, számtalan ábránd és terv szövődött az átkelés módjairól. Az álmodozók évszázadokon át képzelegtek arról, hogy egy napon alagutat ásnak a Csatorna alatt, míg mások azt jövendölték, hogy az ember a levegőben teszi majd meg a távolságot, mint a madarak, amelyek oly könnyedén repülnek át a víz fölött. Ám a tizennyolcadik század végéig a hajóátkelés volt a Csatornán való átjutás egyetlen módja. Aztán 1782-ben két francia fivér, Joseph és Jacques Montgolfier új közlekedési módról adott hírt.

A fivérek, akik egy papírgyárat működtettek, észrevették, hogy nem csak a gyár működéséből fakadó füst száll fel az égbe. Amikor egyikük füsttel töltött meg egy papírzacskót, az is az égbe repült. Ebből inspirálódva a két testvér arra a következtetésre jutott, hogy ha egy elég nagy zsákot tudnak alkotni, és megtöltik felmelegített levegővel, akkor egy embert is lehetséges az égbe emelni.

Majd egy évnyi kísérletezés után, 1783. június 4-én sikerült megépíteniük egy ember nélküli ballont, ami több mint másfél kilométernyire emelkedett a levegőbe, és pár hónapon belül egy embert is fel tudtak emelni a földről.

Ez az eredmény valóságos ballonmániához vezetett, és tucatnyi francia rövidesen nemcsak másolta a fivéreket, de fejleszteni is próbálták a terveiket. Ezek a korai ballonisták csakhamar felfedezték, hogy nem csupán a levegőbe tudnak emelkedni, de ha már ott vannak, a léghajót hajthatják a szelek – ezzel teljesen új utazási módot teremtettek. Egy sor sikeres szárazföld feletti repülés után az első ballonosok számára a La Manche csatorna átrepülése vált nyilvánvaló és tagadhatatlan céllá.

Jean-Pierre François Blanchard-nak pont ez sikerült. Miután megépítette a saját léghajóját, és egy sor föld fölötti repüléssel sikerrel járt, Angliába utazott, hogy kísérletet tegyen rá. 1785. január 7-én, miközben egy másik ballonos a Csatorna francia oldalán várt a kedvező időjárásra, hogy ő is elindítsa a saját járművét, Blanchard és egy amerikai orvos, John Jeffries, aki a függetlenségi háború alatt a brit hadsereg katonaorvosaként dolgozott, a levegőbe emelkedett a doveri várnál.

A ballon, elkapva az uralkodó széljárást, kelet felé repült, és a siker biztosnak látszott. Aztán hirtelen elkezdett levegőt veszíteni, és a tenger felé zuhant. Egy ideig a két férfi attól tartott, hogy a Csatornában landolnak, és megfulladnak, mivel egyikük sem tudott úszni, és a hideg víz gyors halált ígért.

De megmentették magukat. Az utaskosár tömve volt ballaszttal és mindenféle rakománnyal, köztük egy köteg postával, amit Angliából Franciaországba kellett kézbesíteni. A ballon ereszkedésével a lehető leggyorsabban elkezdték kidobálni a holmikat a tengerbe, a saját nehéz ruházatuk nagy részét is, amire azért volt szükségük, hogy melegen tartsa őket a hosszú átkelés alatt. Amikor a két férfin végül már csak az utcai ruházata maradt, a ballon ereszkedése megállt, és lassú, de folyamatos emelkedésbe kezdett. Mindent a tengerbe dobtak, a postapaksamétát kivéve.

Két és fél órával azután, hogy felszálltak, a ballon végre földet ért Franciaországban, durván landolva a Felmores erdőben. Nem egyszerűen átkeltek: a Csatorna átszelése – minden szempontból – a kaland fokmérője lett a világon, olyan teljesítmény, amely hírnevet és vagyont hozott.

A ballonisták először a Csatorna mindkét oldalán azon igyekeztek, hogy megugorják Blanchard teljesítményét, majd hogy javítsanak rajta, nagyobb ballonokat építve, amelyek képesek magasabbra emelkedni, messzebbre és gyorsabban szállni, illetve több rakományt és egyre több utast szállítani. Mindössze néhány évszázad alatt ballonnal átlebegni a Csatorna felett majdnem olyan mindennapossá és biztonságossá vált, mint hajóval átkelni a vizén.

A kalandorok a Csatorna mindkét partján a túloldalt pásztázták, és rövidesen újabb kihívásról kezdtek ábrándozni.

Highlands

Trudy nem szerette, egy cseppet sem.

Állt a homokban, a New Jersey állambeli Atlantic Highlandsben, és nézte a testvéreit, Helent és Meget, ahogy nevetnek, lubickolnak és úsznak a Shrewsbury folyó tölcsértorkolatának meleg vizében a lágy hullámok között. Trudy durcás arccal lebiggyesztette az ajkát.

Az édesapja, Heiner Ederle, sikeres manhattani hentes mindössze néhány hónapja vásárolt itt egy kis nyaralót. A várost gyakorlatilag víz vette körül, egyik oldalról az óceán határolta, a másikon a Navesink folyó és Shrewsbury tölcsértorkolata, illetve Sandy Hook, egy parti turzás védte a nyílt óceán zavaros vizeitől. Ederleék a víztől csupán pár tízméterre álló házacskájának verandájáról az ember – akárhová ült is –, látta az óceánt, a part pedig mindössze néhány lépésre húzódott.

Ám Trudy Ederlet – Ederle három kislánya közül kilenc évével a legfiatalabbat – a kilátás csupán ingerelte. Nem tudott úszni, épp ezért nem mehetett le a partra a két nővérével, hogy más gyerekekkel játsszon és pancsoljon. Míg a testvérei a többi gyerekkel mókáztak a vízben, és hagyták, hogy dobálják őket a hullámok, Trudynak vagy otthon kellett maradnia, vagy csak térdig gázolhatott a vízbe. Margaret – akit Trudy mindig Megnek hívott – és Helen messzebbre merészkedhetett: a víz alá bukhattak, parafa dugókként billeghettek a víz színén. Egy időben nem is olyan messzi németországi látogatáson, ahol órákat töltöttek az unokatestvéreikkel és más rokonaikkal egy ismerős fürdőhelyen, Meg és Helen is megtanultak úszni: már ment nekik a kutyaúszás és a melltempó. Trudy is elkísérte őket, de egyszer, amikor a vízben játszott, és mindenki a másik irányba nézett, fejtetőig a vízbe merült. A prüszkölő kislányt ki kellett húzni a partra. Nem járt közel a fulladáshoz, de a szülei megijedtek, és most óvták – talán túlságosan is.

Trudy igazságtalannak érezte, hogy Meg és Helen lemehettek a tengerpartra, ő pedig nem, kivéve, ha a szülei vagy számtalan nénikéje és bácsikája közül valaki vele tartott. Azt különösen nem tartotta fairnek, hogy nem kísérhette el Meget. Imádattal csüngött a nővérén, aki úgy szerette a húgát, mintha az kizárólag az ő különleges játék babája lenne. Trudy mindenhova követte, és mindent kipróbált, amit Meg csinált.

Most durcásan ült a homokban, amelyet egy bottal döfködött csalódottságában; ez az egész egyszerűen nem ér! Biztosan azon tűnődött, hogy miért jöttek egyáltalán Highlandsbe, ahelyett, hogy otthon maradtak volna New Yorkban, amikor ő nem mehet a partra, és nem vetheti magát a habok közé.

A tény, hogy Heiner Ederlenek nyaralója volt Highlandsben, elárulja, mennyire sikeres lett azóta, hogy huszonöt évvel azelőtt az Egyesült Államokba vándorolt. 1892-ben érkezett tizenhat éves korában egy hetet utazva az északnémet Lloyd Line hajótársaság Havel nevű gőzösén. A fedélközben tizenkilenc másik gyerekkel együtt húsz nehezen megkeresett dollárért hátrahagyva a családját Brémából New York felé tartott. Az út nagy részét a zsúfolt alsó fedélzeten töltötte, ahol a higiénia kifogásolható, az étel pedig kevés volt, és nem igazán rendelkezett privát szférával. Amikor a hajó 1892. május 25-e reggelén New York kikötőjéhez közeledett, Ederle valószínűleg azokat a hegyeket pillantotta meg először Amerikából, amelyekről Highlands a nevét kapta. A legtöbb európai bevándorló Amerikába érkezve nem a Szabadság-szobrot látta meg először, vagy Manhattan látképét, hanem azt a sötét sziluettet, amit a legtöbb geológus a New Jersey-i atlanti felföldként ismer. Maine államtól délre az atlanti partvidék legjelentősebb szirtjeként a Highlands több mint hatvan méterrel emelkedik a tengerszint fölé, a tetején pedig ott áll a hatalmas barna homokkő világítótorony, amit Twin Lights, azaz ikerfények néven ismernek. Akkoriban ez volt a legfényesebb világítótorony Észak-Amerikában. Az óceánjáró utazók a parttól kicsit több mint száztíz kilométernyire is láthatták a ragyogását. Harminc kilométerről maguk a fények is látszottak, és kisvártatva feltűnt a szárazföld is. Ha Heiner Ederle, aki nem sokkal azután, hogy Ellis Islandre érkezve Henryre változtatta a nevét, arra utaló jelet keresett, hogy ideutazása bölcs és jövedelmező döntésnek bizonyul majd, akkor a Highlands az volt. Első amerikai látképe a családja sorsa felé irányította.

New Yorkba érkezve Ederle barátságos környezetre talált. Már nagy, élénk és támogató amerikai-német közösség élt ott, és más bevándorlócsoportokkal, például az írekkel ellentétben a legtöbb német bevándorló mesterember volt, vagy félig képzett munkás. Bár Henry Ederle foglalkozásként a „munkás”-t jelölte meg a Havel utaslistáján, a németországi Bissingenben az Ederle család farmján és fogadójában dolgozott, ahol széles körű munkatapasztalatra és kiváló munkamorálra tett szert.

Nem sokkal azután, hogy New Yorkba érkezett, Ederle – aki gyakran segédkezett a család haszonállatainak levágásában – kifutófiúként és mészároslegényként talált munkát egy kis hentesüzletben az Amsterdam Avenue 110.-ben, a Hatvanötödik és a Hatvanhatodik utca között az Upper West Side-on, a mólók közelében, ahol az élő állat érkezett Manhattanbe. Ahelyett, hogy egy olyan német enklávéban lakott volna, mint Kleindeutschland, Henry Ederle a közelben vett ki szobát. Mindössze néhány év alatt ki tudta vásárolni a tulajdonost, és saját neve alatt nyitott üzletet. Miután a családjának küldött leveleiben beszámolt róla, milyen lehetőségek várnak azokra, akik Amerikába emigrálnak, több unokatestvére, testvére és más rokona is csatlakozott hozzá New Yorkban, sokan olyan előre megváltott jegyekkel, amiket Ederle vagy a növekvő amerikai Ederle-klán finanszírozott. A kiutazók nála dolgoztak a hentesüzletében.

Az 1900-as évek elején Ederle közös üzletet vitt fivérével, Johannal, vagyis Johnnal. Bár az üzlet egyszerű hentesboltként indult, az Ederle Fivérek Húsüzlete rövidesen saját kolbászt és más húskészítményeket gyártott, amelyre nagy kereslet volt az új bevándorlók körében, akik éheztek az óhaza ízeire.

1903-ban Henry Ederle feleségül vette a huszonegy éves Gertrud Haverstrohot, aki a kelet-poroszországi Königsbergből, a mai oroszországi Kalinyingrádból emigrált. Nem sokkal később megszületett első gyermekük, Helen. Őt rövidesen újabb lány követte, Margaret, 1905. október 23-án pedig megszületett a harmadik lány, Gertrude Caroline.

A kislányban, akit szinte mindenki Trudynak hívott, nem volt semmi különleges, kivéve kicsattanó egészségét, ami a legtöbb Ederlet jellemezte, akik közül sokan nyolcvan-kilencven éves korukig éltek. Aztán 1910-ben, Trudy ötéves korában minden megváltozott.

Kitört a kanyaró, és egy olyan zsúfolt városi környezetben, mint New York, majdnem elérte a járványszintet. A helyi egészségügyi hatóság a problémáért – minden valószínűség szerint tévesen – az új bevándorlók folyamatos érkezését tetté felelőssé. Még nem léteztek vakcinák, hogy uralják az efféle betegségeket, és alig ismerték az olyan vírusos megbetegedések mechanizmusát, mint a paralízis és a kanyaró. Trudy Ederle egyike volt a több ezer New York-i gyereknek, akik elkapták a kórt.

Először egyáltalán nem érezte rosszul magát, mert a kanyaróvírus hirtelen támad. De csupán négy óra leforgása alatt magas láza lett vértolulás kíséretében, a szeme vizenyőssé vált, az arcán pedig kiütések jelentek meg, majd az egész testén szétterjedtek. Az édesanyja ágyba dugta, és igyekezett megakadályozni, hogy a többi gyereket is megfertőzze.

Akkoriban, ahogy ma is, ha a kanyaró lesújtott, nem igazán volt mit tenni. Trudy belázasodott, az édesanyja pedig hűsítő törülközőt tett a homlokára, hideg vízzel borogatta a karját és a lábát, és imádkozott, hogy a láz csillapodjon. A legtöbb kanyarós gyerek esetében a láz messze a legveszélyesebb tünet, mivel ártalmasan magasra kúszhat. Ha nem uralják, a negyven fok feletti hőmérséklet huzamosabb idő után visszafordíthatatlan agyi károsodást okozhat.

Miután az édesanyja néhány átvirrasztott éjszakán át gondozta, Trudy láza lement: úgy tűnt, meggyógyult, és kutya baja. De a következő néhány hétben a családja rájött, hogy Trudy nem vészelte át sértetlenül a dolgot.

Apró változásokat vettek észre a tetteiben és a viselkedésében. Úgy tűnt, a kislány figyelmét eltereli az utca és a város zaja. Néha „félrehallotta”, amit mondtak neki, és a megszokottnál hangosabban kezdett beszélni. Amikor mindenki egyszerre csacsogott – gyakran előfordult ez a családi összejöveteleken, ahol német és tört angol mondatok röpködtek ide-oda az asztal fölött párhuzamos beszélgetésekben –, Trudy zavartnak tűnt. Hamarosan egyértelművé vált, hogy a kislány többé nem hall túl jól.

Amint a szülei észrevették, mi a helyzet, gyorsan orvoshoz vitték őt. Fülgyulladást és a kanyarója okozta hallásromlást állapítottak meg nála. Bár az orvosok akkoriban tudták, hogy létezik valamiféle kapcsolat a két esemény között, azt nem igazán értették, hogy hogyan hat a hallásra a betegség. A kór elzárta a lány fülkürtjét, ami lehetővé teszi, hogy a folyadék és váladék kiürüljön, kiegyenlítve a középfül és a külső légkör közötti nyomást. Amikor Trudy fülkürtjei elzáródtak, baktériumok estek csapdába a középfülében: a jelenséget középfülgyulladásnak nevezzük. Ez a folyadék feltolulását okozza, ami akadályozza a hangenergia hatékony átadását, és először átmeneti hallásvesztést okoz. Az efféle gyulladás mindennapos a gyerekeknél, és ma általában sikeresen kezelhető antibiotikumokkal. Ha ez a módszer kudarcot vall, egy, a középfül szellőztetését biztosító kisebb műtét általában megoldja a problémát, és ha a gyulladás kitisztul, a hallás újra normális lesz.

Sajnos Trudy Ederlenél egyik lehetőség sem volt adott. A fülgyulladása elhúzódott, így az apró probléma sokkal súlyosabb és állandó állapottá vált. A gyulladás továbbterjedt, körbevette a belső fül három csontját, és még inkább elnyomta a hallóképességét. A krónikus gyulladás mindössze néhány héten belül véglegesen károsította a dobhártyát, a fül csontjait, sőt, még az idegeket is, ami a hallás jelentős és végleges károsodását eredményezte.

Bár Trudy orvosai képesek voltak diagnosztizálni a betegséget, a kárt visszafordítani nem tudták. A hallásvesztése jelentősebb és kiterjedtebb volt a jobb fülében, de szerencsére már tudott beszélni, és annyira még hallott, hogy ne legyen nagymértékben fogyatékos. Még képes volt normális életet élni.

Trudy folytatta szokásos tevékenységeit, de Meggel még közelebb kerültek egymáshoz. A nővére megértette, hogy Trudy néha nehezen hall, és ügyesen segített a húgának, anélkül, hogy szembesítette volna hiányosságával. Például úgy ismételte meg mások mondatait Trudynak, hogy utána megkérdezte, egyetért-e velük, vagy sem.

Mindeközben az Ederle Fivérek Húsüzlete zajos sikert aratott. 1910-re a család alkalmazhatott egy szolgálólányt, hogy segítsen a házimunkában, és vigyázzon a gyerekekre, akik George 1911-es, majd Emma két évvel későbbi születésével már öten voltak, és végül pedig heten lettek. Gertrude, aki a hentesboltban kisegített a pultnál, felhagyhatott munkájával, hogy háztartásbelivé váljon. Bár a hentesbolt kiskereskedelemmel foglalkozott, az Ederle Fivérek Húsüzlete más kereskedőket is kolbásszal és egyéb húsárukkal látott el, ami a vállalkozás egyre nagyobb részét tette ki.

Henry Ederle olyan életet épített fel, amilyenről a legtöbb amerikai bevándorló álmodik. Alig negyvenévesen, 1914-re gyakorlatilag félig nyugdíjba vonult. Szerető család vette körül, a közösségében köztiszteletnek örvendett, és anyagilag eléggé biztos helyzetben volt ahhoz, hogy más üzletekbe is belekóstoljon, plusz pénzét pedig ingatlanba fektesse. Abban az évben az egész családját hosszú utazásra vitte a németországi Bissingenbe, hogy meglátogassa az édesanyját és más rokonait, a céget pedig rokonok kezében hagyta. Visszatérése után elkezdett keresni egy helyet a városon kívül, ahol a nyarat töltheti, és talán mert eszébe jutott, hogy először a Highlandset pillantotta meg az új hazájából, végül egy barátságos kétszobás fenyőfa házikó mellett döntött, ami előtt léckerítés húzódott, és csak rövid sétányira volt a víztől.

1915 nyarának elején, nem sokkal a ház megvásárlása után Henry Ederle felrázta a három kislányát álmukból, és bőséges reggeli után kisétált velük az ajtón a tengerpart felé. Trudy repesett a boldogságtól. Mivel most az apja is vele tartott, bemehetett a vízbe.

A rövid séta a tengerpartra örömmel töltötte el a fiatal családot. Bár Highlands egykor egyszerű, álmos halászfalu volt, a Sandy Hookban dolgozó homár- és rákhalászok otthona, miután 1892-ben a vasút kiépült Highlandsben, a közösség jellege kezdett megváltozni. Hirtelen elérhetővé vált New Yorkból, és rövidesen azok a városlakók, akik a lakóházak forrósága helyett Highlands hűs parti szellőjére és nyugodt tempójára vágytak, rendszeres látogatók lettek. A település népszerű nyaralóhellyé változott. A gőzhajók rendszeresen kikötöttek Highlandsben, lehetővé téve, hogy az olyanok, mint ifjabb George McClelland, a polgárháborús tábornoknak és a General Slocum idején New York polgármesterének fia, itt töltse a nyarat, és ingázzon New Yorkba. 1910-re nyaranta az év többi részében ezerfős lakosság három-négyszeresére duzzadt. A nyári lakosok között sok német, svéd és norvég akadt, mivel a helység könnyen megközelíthető volt Alsó-Manhattan és Brooklyn kisebbségi negyedeiből.

Amikor Henry Ederle azon a reggelen lesétált a partra a lányaival, a környék még álmosan ébredezett, ám délutánra a víz melletti légkör egy kisvárosi karneváléra kezdett hasonlítani. Bár a Bay Avenue-t, a főutat még nem aszfaltozták le, nagy verandákkal körülvett turistahotelek szegélyezték, például a Johnson, a Twilight, a Highlander és az Overlook. Mivel a szállodákat és a más üzleteket gyaloghidak kötötték össze, Highlands sok látogatóját, aki először járt itt, vadnyugati városra emlékeztette. Egész nap nyüzsögtek a vasútállomásról vagy a mólóról érkező emberek a kis éttermekben, falatozókban, édességboltokban, üdítőautomatáknál, rákbüfékben és biliárdszalonokban. Látogatók hömpölyögtek a Bay Avenue-n, elöntötték a járdákat, séta közben szalmakalapos fiatalemberek és napernyős lányok flörtöltek.

Forró délutánokon, amikor a nap felitta a reggeli ködöt és párát, a strandok gyorsan megteltek. A Slocum katasztrófája óta az úszás – vagy legalábbis a sekély vízbe gázolás – egyre elfogadottabbá vált, főleg gyerekek és fiatalok esetében. Amint azt egy népszerű gabonapehely nyomtatott hirdetése állította: „A nagyi fürödni ment – a lányok, mint Molly, úszni járnak.” Bár az öltözködéssel és viselkedéssel kapcsolatos viktoriánus normák még érvényben voltak, már érzékelhető volt a változás. A fiatalok számára a szórakozás önmagában is cél lett. Este kinyitottak a tánctermek, a levegőt jazz és más zenék dallamai töltötték be. Egyes termek és hotelek speciális esteket rendeztek, ahol német és svéd zene szólt, ami vonzotta az új bevándorlókat. A víz közelében játéktermek, körhinták és mindenféle szerencsejáték működött. Azok a látogatók, akiknek nem futotta hotelszobára, gyakran sátrakat állítottak a tengerparton, és uszadékfából raktak kis tüzeket. A vízen ringó hajókon fények pislákoltak, északon pedig Manhattan fényei ragyogták be az eget.

Az Ederle gyerekek – Trudy kivételével – azonnal megszerették Highlandset. Mindenhol voltak más gyerekek, és mindig akadt felfedezni való terület. A tölcsértorkolaton átívelő felvonóhíd folyamatos látnivalót kínált, mivel a környékbeli gyerekek egymást heccelték, hogy ki mer felmászni a szerkezetre. Szinte minden utca végében állt egy móló, és a Sandy Hookon jókora strandok húzódtak.

Ez azonban némi aggodalomra adott okot Trudy miatt. Bár Highlandsben a hullámzás viszonylag gyengének számított, a Sandy Hook teljesen nyílt volt, és a tölcsértorkolatban erős volt a sodrás. Aki nem tudott úszni, könnyen talajt veszthetett, és elmerülhetett a vízben, a nyári gondtalanságnak gyakran fulladásos balesetek vetettek véget.

Persze hivatalos úszásoktatás nem létezett gyerekeknek Highlandsben, ahogy gyakorlatilag sehol máshol sem. A fiatalok legtöbbször egymástól tanultak meg úszni titokban és kockázatosan, vagy a kipróbált, igaz, hihetetlenül veszélyes „ússz, vagy elsüllyedsz” módszer segítségével. Minden sikerre jutott egy csúfos kudarc, ami után a pórul járt gyerek keservesen köpködött, és élete végéig halálosan félt a víztől.

Henry ezért vezette kézen fogva a lányait, Trudyt és a két nővérét a Patten Line-mólóra a Bay Avenue végében. Ederleék nem nyugodhattak meg, amíg nem tudhatták, hogy valamennyi gyerekük biztonságban lesz a vízben, és most eljött az idő, hogy Trudy megtanuljon úszni. Ahogy megérkeztek, látták, hogy egy csapat gyerek játszik a strandon; éppen szétválogatták a szelíd hullámoktól partra sodort hínárt, kagylókat dobáltak a vízbe, és egymást fröcskölték a sekélyesben. Beljebb idősebb fiúk és fiatalemberek tusakodtak, megpróbálva lenyűgözni a többieket szép felkarcsapásaikkal. A mólón néhány turista egyszerűen a vizet szemlélte, élvezve a kilátást és a sós levegőt a szép nyári reggelen, és akadt pár vödrén ücsörgő horgász is, akik ráérősen lógatták zsinórjukat a vízbe.

Henry Ederle is egy zsinórral érkezett a mólóra, de nem a horgászathoz használt finom műselyemszállal. Egy tekergőző szárítókötelet tartott a kezében. A víz szélén maga elé állította a legkisebb lányát, miközben Trudy testvérei kíváncsian figyelték, mi következik. Az apa a lánya derekára és mellkasára erősítette a kötelet, biztonságosan, de nem túl szorosan, egy hentes gyakorlottságával, aki éveken át csomagolt húst a pult mögött. A férfi az idősebb testvéreket Trudy mellett hagyta, aztán visszasétált a partra, onnan pedig fel a mólóra, lépésről lépésre tekerve le és egyengetve el a kötelet, mígnem a lánya fölé ért.

Leszólt Trudynak, és bátorította, hogy lassan sétáljon be a vízbe. Nemigen kellett neki nógatás. Helen és Margaret kíséretében magabiztosan gyalogolt befelé, miközben Henry Ederle párhuzamos utat járt be a mólón, lazán tartva a kötelet, mintha halat fogott volna, amelyet még nem akar feltekercselni.

Biztosan tartva a kezében a kötelet arra buzdította a lányát, hogy menjen a mélyebb vízbe. Ahogy a kislány beljebb merészkedett a szorosban, a víz ellepte a testét: először a térdét borította be, aztán a derekát, végül egészen a nyakáig ért. Testvérei és az édesapja biztatása közepette Trudy tett még néhány rövid lépést, lábujjhegyen egyensúlyozott a fenéken, aztán hirtelen a lába nem érintett semmit.

Lebegett, ami különös érzés volt: egyszerre teljesen új, mégis furcsán ismerős. Elállt a lélegzete, aztán felsikkantott örömében, hogy fennmarad a vízen, miközben a karja és a lába szabadon mozoghat. Miután kifújta a levegőt, és elveszítette a felhajtóerejét, süllyedni kezdett. Rémült szemmel bámult az apjára, csapkodott a karjával, és köpködött. A férfi gyorsan megfeszítette a kötelet, és a felszínre húzta a lányát. A kislány a móló mellett evickélve megragadott egy cölöpöt, lélegzethez jutott, és megnyugodott. Míg Helen és Margaret a közelében tempóztak, bátorító tanácsokat adva a húguknak, elsiklott a cölöptől a mélyebb vízbe. Utánozta testvérei karcsapásait, felemelte a fejét, és lábával vadul rúgkapálva próbált a felszínen maradni.

Minden lélegzetvétellel szabadabb lett a félelemtől és a szorongástól, amelyeket béke és boldogság váltott fel. Helen és Meg finoman egyre beljebb csalogatták, időnként hagyva, hogy kinyújtsa a kezét, megkapaszkodjon, és lélegzethez jusson. Nevetve, mosolyogva karolták át, ő pedig visszamosolygott. Trudy most egyenlő volt velük, egy volt közülük, ugyanazokkal a képességekkel, amelyek nekik megadattak.

Trudy néhány röpke perc alatt teljesen megfeledkezett a derekára erősített kötélről, amit az apja most lazára eresztett. Aztán amikor a testvérei elengedték, és a víz alá merültek, hogy aztán újra felbukkanjanak, és meglepjék őt, egy pillanatra elfelejtett mindent, és egyszerűen csak lebegett a vízben, érezve a saját teste felhajtóerejét és az óceán lágy áramlatait, amelyek fel-le hintáztatták, de mindig megtartották, és minden oldalról körbeölelték.

Tudott úszni. A nővérei a felszínre buktak, és felé nyúltak, ő pedig követte őket a hullámok közé, és kacagott, kacagott. Együtt lebegtek hárman.

Trudy imádta ezt az érzést – tudta, hogy soha többé semmi sem lesz ugyanolyan –, és az óceán, amely addig mindig akadály volt, kinyílt előtte, akár egy új világ. Egy hely, ahol semmi sem takarta előle a kilátást, és semmi sem állíthatta meg, egyedül ő maga.

A festő

Nem Trudy volt az egyetlen, aki beleszeretett a tenger ölelésébe és az úszásba.

1832 tavaszán George Catlin, egy vékony termetű, harminchét éves egykori ügyvéd St. Louistól felevezett a Missouri folyón, hogy új témákat keressen a festményeihez. Körülbelül kétezer-kilencszáz kilométerrel később megállt, a mai észak-dakotai Bismarcktól északra, ott, ahol a Knife folyó – miután több száz kilométeren át kanyargott a dús prériken – találkozik a Missourival. Itt Catlin kapcsolatba lépett két kevéssé ismert amerikai őslakos törzzsel, a kétezer fős mandán közösséggel, akik két szomszédos faluban éltek a folyók kereszteződésénél, és szövetségeseikkel, a hidatszákkal, akiknek a körülbelül ötezer fős faluja a mandánokéval volt határos.

Nem voltak teljesen ismeretlenek. A fehér felfedezők először 1738-ban „bukkantak rájuk”, 1804-ben pedig Lewis és Clark töltött időt a törzsekkel. De míg a többiek egyszerűen őslakosokba futottak, akiktől cserével megszerezték vagy egyszerűen elvették tőlük, ami kellett nekik, aztán továbbálltak, Catlin ott maradt, és tanulmányozta őket. Vázlatokat rajzolt, amelyekből később festményeket tervezett készíteni, és részletes jegyzeteket írt kultúrájuk minden aspektusáról.

Catlin sokkal otthonosabban érezte magát a mandánok és a hidatszák között, mint a tárgyalóteremben, vagy a szalonokban, ahol számos portrémodelljét skiccelte le. Lenézték őt, mintha valamiféle iparos lenne, például cipész; nem érdekelte őket művészete folyamata, csak azzal törődtek, hogy a kész alkotás hízelgő lesz-e rájuk nézve.

Aztán ott voltak a kritikusok, a klasszikus műveltségű, gazdag piperkőcök, akik Európába utaztak, és bár ők maguk is amerikaiak voltak, megvetően tekintettek nemzetük művészeire. Hibát találtak Catlin valaha készült összes festményében. A perspektíva hiánya miatt különösen élesen bírálták. Bármikor arra kérték fel, hogy néhánynál több alakot fessen, például csoportos összejövetelen, Catlin igencsak küszködött, mivel képtelen volt megragadni a távolságot jelző méretkülönbségeket.

Az őslakosok nem illették őt efféle kritikával. Catlint különcnek tekintették, de nem ítélkeztek fölötte. Csakhamar megszokták, hogy csendben üldögél, és vázlatokat készít, és megengedték, hogy nyugodtan járkáljon közöttük. Nem jelentett fenyegetést, nem követelt semmit, és örömmel hagyták, hogy annyit tanulmányozza őket, amennyit csak akarja.

Catlin meggyőzött pár őslakost, hogy modellt üljön neki, és órákon át nézte a rituáléikat, a hétköznapi tevékenységeiket, máskor viszont egyedül kelt útra, bejárta a falvakat környező hegyfokokat, amelyekről távolról szemlélhette a mandánokat és hidatszákat. Szinte minden nap végignézte, ahogy az őslakosok összegyűlnek a Knife folyó partján fürödni vagy pusztán a víz öröméért.

A nyugatiak éveken át figyelték, hogy az amerikai, polinéz és közel-keleti őslakosok nemcsak úsznak, de jobban csinálják, mint nyugaton bárki. Ahogy azt Virginia egyik gyarmatosítója megjegyezte: „Nem egyszerre emelik ki a két kezüket, hanem felváltva, egyiket a másik után, ezáltal messzebb és gyorsabban tudnak úszni, mint mi.” Ez különlegességnek számított, de annak dacára, hogy a felső tízezer néhány tagja óvatosan bemerészkedett a vízbe, próbálgatta képességeit és bátorságát a melltempóval, olykor vakmerő hosszútávúszásokba bocsátkozott folyókban vagy a városok közti tengerpartok mentén, azért a parthoz közel maradt. Nyugaton senkinek sem jutott eszébe, hogy versenyre keljen a vademberekkel.

Catlin azonban egyszerre találta ezt a látványt lenyűgözőnek és melankolikusnak. Bár minden bizonnyal nem ő volt az első nyugati, aki tanúja volt az amerikai őslakosok úszásának, ő volt az első, aki figyelmesen nézte őket. Számára ez személyes ügy volt.

Catlin, aki 1796-ban született a pennsylvaniai Wilkes Barre-ban, a közeli Broome megyében nőtt fel egy kis farmon, New York államban. Kiskorától lenyűgözte az amerikai őslakosok kultúrája. Az édesanyját egy rövid ideig fogva tartották az irokézek, és a közeli erdőt később is rótták az őslakosok. Sőt, egyszer az erdőben vadászva az ifjú Catlint lövés dördülése lepte meg, majd elterült előtte egy szarvas. Amint később írta, ezután olyasmit látott, „amit soha azelőtt, és nem is álmodtam volna, hogy arrafelé ilyesmivel találkozom: egy magas és kecses alakkal, aki enyhén meggörnyedve, vörös, meztelen vállával törte magának az utat a fahasábok és a bokrok között. Egy hatalmas indián volt az!” A rémült Catlin azt fontolgatta, hogy megöli az indiánt, de aztán az őslakos felé fordult. Catlin szavaival: „Akkor (bár gyerek voltam), ahogy az arcára pillantottam, láttam, amit a gyermeki természet nem tudott nem észrevenni, és csak az emberi természet képes kifejezni. Emberséget láttam.”

A találkozás élethosszig tartó érdeklődést ébresztett Catlinben az amerikai őslakosok iránt. Jogot tanult, és rövid ideig ügyészként dolgozott, de rövidesen otthagyta a pályát, és a festészet felé fordult: portréfestőként kereste a kenyerét. Bár az autodidakta művészt sokat foglalkoztatták, műveit nyersnek tartották, és a kritika nem ismerte el.

Azonban 1824-ben, miután találkozott egy Philadelphiába tartó indián küldöttséggel, Catlin megihletődött, és úgy döntött, tehetségét az amerikai őslakosok megörökítésének szenteli. A következő néhány évben megtervezte, hogy hosszabb utazást tesz nyugat felé, hogy megfigyelje az amerikai őslakos törzseket. Aztán 1928-ban, miközben Catlin próbálta rendezni az ügyeit indulás előtt, az öccse, Julius Catlin a New York-i Rochesterbe utazott, hogy elhozza a fivére egyik portréját. Ott úgy döntött, hogy lerajzol egy vízesést a Genesee folyó mentén. Miután órákon át ült a forró napsütésben, túl csábítónak találta a vizet, és elhatározta, hogy lehűti magát.

Legtöbb kortársához hasonlóan Julius Catlin úszástudása a legnagyobb jóindulattal is csak felületesnek volt nevezhető. Tudott lebegni, és talán egy kicsit haladni mellúszással, de egyáltalán nem volt jó úszó.

Ezen a napon óvatosan a vízbe lépett. Vigyázva, nehogy megcsússzon, lassan befelé indult, minden lépésnél érezve a hideg víz emelkedését a teste körül és az erősödő áramlás húzóerejét.

Aztán eltűnt. Az áramlat ledöntötte a lábáról, berántotta a Geneseebe, és elragadta. A pánikba esett férfi küzdött, fröcskölt és kiabált, de sem Catlin, sem más nem rendelkezett a megmentéséhez szükséges készségekkel. Mindössze pár pillanat alatt kimerült, alábukott a vízbe, és megfulladt. A holttestét napokkal később találták meg, a folyó egy alsóbb szakaszán.

George Catlin összetört. Nem elég, hogy a fivére meghalt, de éppen akkor, amikor neki segített, és olyasmivel foglalatoskodott, amit ő inspirált. Ezután George Catlin úgy döntött, hogy egyedül utazik nyugatra. Ez az út vitte el 1832-ben a mandánokhoz és hidatszákhoz.

Catlin egy művész szemével figyelte meg a törzseket, és nagyon ügyelt a részletekre, de soha nem volt olyan precíz, mint amikor a Knife és Missouri folyók sebes áramlataiban úszó őslakosokat követte a tekintetével. A mandánok és a hidatszák mindennap balesetek nélkül birkóztak meg a vízzel, a nők és a gyerekek egy a falu fölötti szakaszon, a férfiak és az idősebb fiúk alatta. Catlinnek, aki a környező szirtekről figyelte az indiánok nevető, lármázó játékát a vízben, önkéntelenül a fivére jutott az eszébe.

„Mind jól megtanultak úszni – írta Catlin az őslakosokról –, a legrosszabb úszójuk is félelem nélkül veti magát a Missouri örvénylő, kavargó áramlataiba, és tökéletes nyugalommal szeli át… Az úszás művészetét valamennyi amerikai indián ismeri. Talán nincs ember a föld kerekén, aki nagyobb gondot fordítana az elsajátítására, sem olyan, aki jobban hasznosítaná ezt a tudást. A mandánok és a legtöbb másik törzs úszásmódja nagyban különbözik attól, amit a civilizált világ általam ismert szegleteiben gyakorolnak.”

Az európaiakkal ellentétben az indiánok nem a mellúszást gyakorolták. Helyette, amint Catlin lejegyezte, az őslakos „felváltva jobbra-balra dobálja a testét. Egyik karját teljesen kiemeli a vízből, és amennyire csak tudja, előrenyújtva ismét bemeríti, miközben a teljes súlya és minden ereje arra koncentrálódik, ami alatta áramlik át, mintha egy evező propellerezné előre. Miközben az egyik karjával félkört ír le, és kiemeli a vízből maga mögött, a másik karjával hasonló ívet ír le a levegőben a feje felett, hogy aztán előrenyújtsa, amilyen messzire csak tudja. A tenyerét lefelé fordítva egyfajta markolóvödröt formál, ami akkor a leghatékonyabb, amikor elsiklik az ember alatt. Az úszásnak ezzel a bátor és erőteljes módszerével, a siklómozgással – melyből talán hiányzik az az elegancia, amit sokan közülünk elvárnának – egészen biztos vagyok benne […], hogy az ember hatékonyabban tartalékolhatja az erejét és a levegőjét, mint a művelt világban ismert hagyományos úszással”.

Néhány bekezdésben egy egész sport jövője rejlett. Ott lapult Catlin egyik jegyzetfüzetében a következő évtized nagy részében, olvasatlanul és tanulmányozatlanul, miközben a „művelt világban” férfiak és nők fulladtak meg, ahogy Julius Catlin is. De ha bárki közelebbről megvizsgálta volna Catlin következő télen festett, a Hidatsa Village, Earth Covered Lodges, on the Knife River (Hidatsza falu, földdel borított kunyhók a Knife folyó mentén) című alkotását, kiderült volna, milyen őszintén megérintette a festőt a jelenet. A szemközti part perspektívájából több mint egy tucat sárkunyhót ábrázol egy folyó feletti sziklaszirten. A túlpart előterében, ahol a folyó a falu alatt siet, négy őslakos látható vízszintes helyzetben a vízben, mindegyikük karja nyújtva vagy a feje felett: úgy tűnik, könnyedén úsznak.

Ám a jobb alsó sarokban egy magányos, homályos, szinte észrevehetetlen alakra bukkanhat az alapos szemlélő, akiben nem lehet őslakosra ismerni. Félig elmerül a vízben, a karját a feje fölé nyújtja, mintha fuldokolna. Egy kenu száguld a megmentésére, nyomában víz kavarog, és több őslakos is a folyópart felé rohan, készülve a vízbe ugrani.

A kép kontrasztja egyértelmű. Az őslakosok tudnak úszni. A fuldokló nem.

A következő néhány évben Catlin még számos utazást tett. Végül majdnem ötven törzzsel lépett kapcsolatba, vázlataiból festmények születtek, nyitott egy szerény galériát, hogy bemutassa a műveit, és előadásokat is tartott – bár kevés sikerrel. Eközben a mandán és a hidatsza törzsre is lesújtott a himlő. A betegség végigsöpört a törzseken, és csupán öt évvel azután, hogy Catlin megismerkedett velük, alig száz mandán maradt életben, a hidatszáknak pedig a fele odaveszett.

A lesújtott, depressziós, csőd felé tartó Catlin 1840-ben összegyűjtötte a festményeit és más műkincseit, és otthagyta Amerikát Anglia kedvéért, ahol pozitívabb fogadtatásban reménykedett. Magánkiadásban publikálta az írásai és a nyomatai kétkötetes gyűjteményét Letters and Notes on the Manners, Customs, and Conditions of the North American Indians (Levelek és jegyzetek az észak-amerikai indiánok viselkedéséről, szokásairól és életkörülményeiről) címmel, melyben az úszó őslakosokról szóló leírása is szerepelt. A galériája egy ideig igen sikeres volt, de néhány év után elapadt az érdeklődés. Az anyagi túlélésért küzdő Catlin ezután a Vadnyugat-show-k angol változatával rukkolt elő: családtagokat és színészeket alkalmazott, hogy megelevenítsék az amerikai őslakosokat.

Aztán megismerkedett a kanadai hadsereg egyik nyugállományú ezredesével, Arthur Rankinnel, aki összebarátkozott az odzsibvé törzzsel, és majd tucatnyi tagjával Angliába utazott. Az odzsibvék szenzációt keltettek Londonban. Rankin és Catlin társultak, a műsort pedig a Catlin galériájában valódi törzsi táncokat és dalokat előadó indiánok szolgáltatták.

Nem sokkal később a Brit Úszószövetség egyik tagja, aki olvasta Catlin könyvét, a High Holborn fürdőibe invitálta az odzsibvéket. A társaság szeretett volna látni egy bemutatót az őslakos úszásból. Két odzsibvét, Wenishkaweabeet (Repülő Sirályt) és Sahmát (Dohányt) kérték meg, hogy versenyezzenek egy, a társaság által felajánlott ezüstmedálért.

Amint a londoni Times beszámolt róla: „Jelzésre az indiánok a fürdőbe ugrottak, pisztolylövésre nekilendültek, és átúsztak a túloldalára. A nagyjából negyvenméteres távot kevesebb mint fél perc alatt tették meg. Repülő Sirály majd két méterrel győzött… Az úszás stílusa teljesen »európaiatlan«. Vadul csapkodják a vizet a karjukkal, akár egy szélmalom lapátjait, lefelé rúgnak a lábukkal, erősen fújtatnak, és groteszkül viselkednek… Olyan sebesen jutottak a fürdő egyik végéből a másikba, akár a nyíl, és szinte olyan egyenesen, mint egy merev végtag.” Bár a jelenlévők közül senki sem jött rá, egy új úszásnem első hivatalos bemutatójának lehettek tanúi, amit egy napon szabad stílusúnak,{2} avagy ismertebb nevén gyorsúszásnak fognak hívni. A bemutató kellően erős benyomást keltett ahhoz, hogy évtizedekkel később ezt a tempót Angliában egyszerűen „indiánnak” nevezzék.

A második verseny után, amit ismét Repülő Sirály nyert meg, a két őslakost úszóversenyre hívta Harold Kenworthy, a társaság egyik tagja, akit széles körben Anglia egyik legjobb úszójának tartottak. A két odzsibvé kevesebb mint tíz percen belül harmadszor is a vízbe ugrott, és ez alkalommal Kenworthy is csatlakozott hozzájuk. A férfi – hátúszást használva – könnyedén nyert, miközben Repülő Sirály és Dohány, akik mostanra kimerültek, alig tudtak a medence végére érni. A győzelem kielégítette az angol úszó felsőbbrendűségi érzését, nemzete pedig csak lassan vette át az „indián” tempót, de a mellúszás mint első számú úszás napjai meg voltak számlálva. Ezt már csak észre kellett vennie valakinek.

Talán az első úszó, aki elismerte és kihasználta az előnyeit a George Catlint rabul ejtő úszásnemnek, John Arthur Trudgen volt, aki Catlintól függetlenül saját felfedezést tett. Egy Brazíliában dolgozó angol mérnök fiaként kisfiú korában brazilok tanították meg úszni, lényegében ugyanazzal a módszerrel, amit a két odzsibvé bemutatott. Angliába visszatérve Trudgen ezt az úszásnemet kezdte alkalmazni, az eredetihez képest kicsit finomítva, ugyanazt a dupla felkarcsapást használva, amit a mandánok és az odzsibvék is. De ahelyett, hogy „lefelé rúgott volna a lábával”, mint utóbbiak tették, Trudgen a „békarúgást” vetette be, amit a mellúszás kedvelői használtak: egyszerre rúgott a jobb kar lefelé csapásával. Ezután zárt lábbal előresiklott, miközben a bal karjával is lecsapott. Bár az eredmény kissé rángatózós lett, mivel az úszó hol felgyorsult, hol lelassult, az apró változtatás megfelelővé tette az úszásnemet az angol érzékenységnek, amit legalább annyira érdekelt a kecsesség, mint a nyers sebesség, és Trudgen rúgása kevesebb fröcsköléssel járt, mint az odzsibvék úszásstílusa.

1875 augusztusának elején, a londoni Alliance úszóklub képviseletében az Edgbaston víztárolónál egy olyan versenyen, ahol az összes többi úszó melltempózott, Trudgen lett az angol százyardos{3} verseny győztese, 1 perc 16 másodperc alatt téve meg a távot, nagyjából ugyanabban a tempóban, mint Repülő Sirály az első bemutatóján körülbelül harminc évvel korábban. Felidézve a két odzsibvét, a Swimming Record (Úszórekord) című angol kiadvány néhány nappal később azt írta: „Trudgen technikája az indiánokra jellemző úszásra emlékezteti a megfigyelőt.”

{1} A francia la manche vagy la manchette szavak jelentése ingujj, kézelő, mandzsetta. A La Manche elnevezés a csatorna alakjára utal, körülbelül a tizenhetedik századra datálható. (A szerk. – K. J.)

{2} Angolul a gyorsúszás a free style nevet viseli. (A szerk. – K. J.)

{3} Egy yard 0,91 méternek felel meg. (A szerk. – K. J.)