Cleonice Morcaldi:

Életem Pio atya közelében

Lelki napló

Cleonice Morcaldi:

Életem
Pio atya közelében

Lelki napló

2012

Cleonice Morcaldi:

Életem Pio atya közelében

Lelki napló

Fordította:

Tekulics Judit

Szerkesztő:

Mezei Katalin

Kiadja az Etalon Kiadó

Harmadik kiadás

Telefon: 06 1 275-0929, mobil: 06 30 676-0674

honlap: www.etalonkiado.hu, e-mail: etalonkiado@etalonkiado.hu

Felelős kiadó: az Etalon Kiadó ügyvezető igazgatója

Minden jog fenntartva!

Jelen könyvet vagy annak részleteit bármely formában

reprodukálni vagy közölni csak a kiadó engedélyével lehet.

Nyomdai munkálatok: Soproni Anzsu Kft.

Grafika, tördelés: Webforma Média – webforma.hu

ISBN 978-963-06-4733-5
ISBN (epub) 978-615-82281-5-2
HU ISSN 1789-5626

Az olaszországi kiadó előszava

Akkor döntöttük el, hogy kiadjuk ezt az írást, amely már jó ideje birtokunkban volt, amikor láttuk, hogy egyre nagyobb érdeklődés övezi Cleonice Morcaldi alakját. Tettük ezt azzal a céllal, hogy a lehetőségekhez képest gátat vessünk a találgatásoknak, amelyek különböző töredékes információkból származtak.

A maga teljességében adtuk közre ezt a naplót, az eredeti kézirat alapján, szigorúan követve az abban megállapított sorrendet, még akkor is, ha néha, vagy mondhatnánk, gyakran, a történetek és részletek kronológiai szempontból nem megfelelő sorrendben követik egymást.

Egy-egy rövidebb részt ki kellett hagynunk, elsősorban néhány olyan esemény kapcsán, amelyek Pio atya szenvedésekkel teli életével állnak összefüggésben, és amelyek szigorú és részletes életrajzi jellegű tárgyalást tennének szükségessé. Néhány Pio atyáról szóló könyv pedig olyan vakmerő felületességgel ír, amely már-már a pártosságot súrolja. Ez sajnálattal tölt el bennünket.

Nem szolgáltunk bővebb magyarázattal bizonyos körülményekre, dátumokra, motivációkra, valamint a Cleonice elmesélte történetekre vonatkozóan, amelyek hűen tükrözik a szerző stílusát: azt hivatottak elmesélni, hogy milyen érzések töltötték el őt, és nem a történetiség igényei szerint íródtak.

Néhány kijelentés, mind Pio atya, mind pedig Cleonice számos megnyilvánulása, cselekedete kapcsán teológiai szempontból már-már merésznek mondható. Egy-két olyan gondolat kivételével azonban, amely Cleonice hatalmas szeretetéből fakadt a szerzetes Pio atya spirituális alakja iránt, azt mondhatjuk, hogy a könyv nyelvezete magasztos, misztikus szférákba emel, ami nem szokatlan az Isten iránt elhivatott lelkek között.

Végül kijelentjük, hogy véleményünket semmilyen módon nem kívánjuk az Egyház Pio atya misztikus alakjáról és különös megnyilvánulásairól alkotott nézetei elé helyezni. Mindarról pedig, ami Pio atyával kapcsolatban mind a különböző magatartásformák, mind a nyelvezet tekintetében különlegesnek vagy természetfelettinek tűnhet, kijelentjük, hogy ez csupán emberi hitből fakad, és mindenben alávetjük magunkat az Egyház tekintélyének, ahogyan azt maga Pio atya is tanította.

„Mielőtt megismertem volna az Atyát, álmodtam róla. Rám nézett és azt mondta:

»

Megmutatom neked a ferences költészetet,

és a szentek családjába vezetlek téged.

«

Kire vársz, hogy a Kegyelmek Madonnájához járulj?

Hagyd el ezt a világot,

engedelmeskedj, és mindörökre boldog leszel.”

Cleonice Morcaldi

Bevezetés

Az atya egyik szeretett lelki gyermeke, egy jámbor pap indított arra, hogy életem emlékeit megírjam. Életem oly nyomorúságos és szegény, hogy nem érdemes megemlékezni róla. Papírra vetem azonban néhány emlékemet Pietrelcinai Pio atyáról, aki engem Istenben annyira szeretett, és annyit szenvedett azért, hogy engem újjáteremtsen Jézusban.

Elmondom mindazt, amit Isten és az atya a lelkemért tettek, amit Pio atya a gyónásaim során tanácsolt. Bemutatom szenvedéseit, lelki nagyságát, legalábbis amennyit megadatott megértenem belőle. Elmondom tehát mindazt, amit tőle láttam és hallottam.

Mivel Isten jóságának köszönhetően feletteseim megengedték, hogy mindennap megcsókolhassam Pio atya kezét, módom volt néhány lelki kérdést intézni hozzá, amelyekre választ is kaptam. Valamennyit lejegyeztem a naplómba. Ez az isteni kegy egészen a Paradicsomba való távozása előtti estéig tartott.

E könyvben leírok néhány kérdést és választ, hogy azok lelki táplálékul szolgálhassanak azoknak a jóravaló embernek, akik készek arra, hogy a számomra megadatottnál nagyobb hasznukra váljon.

Minden pillanatban az atya személye lebegett szemem előtt. Minden erőmmel igyekeztem megízlelni szellemének édességét, isteni szeretetét, lelkének elbűvölő szépségét, amely paradicsomi arcáról sugárzott, és kevesebb fontosságot tulajdonítottam pusztán a szavainak. Ma, amikor feljegyzéseimet olvasom, jobban értékelem őket, és a maga teljességében látom lelki értéküket.

Szavait olvasva sírok, mert újra látom bennük a nagy szent, a köztünk élő Jézus teljes lelkét. Sírok, mert nem váltottam valóra tanításait, és nem viszonoztam eléggé irántam mutatott különleges kedvességét, óriási szeretetének anyai gyengédségét.

1. Első fejezet

Abban az évben, hónapban és napon születtem, amikor Pio atya szerzetesi fogadalmat tett: 1904. január 22-én.

Az atya elmesélte: igen sokat szenvedett azért, hogy elszakítson engem a világtól, és Jézusnak ajánljon. Valójában egy természetes ellenérzés, egyfajta undor élt bennem minden iránt, ami a világot jelentette. A Sátán azonban nagyon is magas szinten műveli annak a művészetét, hogy miként rántsa a sárba még azt is, aki a klauzúra vagy a remeteség magányában él, és rosszakaratú embereket használ fel arra, hogy hálójába csalja az óvatlanokat és az ártatlanokat.

Anyám szigorú felügyelet alatt tartott engem. Nem akarta, hogy a házunk küszöbén vagy az erkélyen múlassam az időt, a szomszéd lányokkal barátkozzam vagy kimenjek a térre. Ez már túlzás, mondanák a mai emberek. Ennek ellenére nem is egy alkalommal, hanem sokszor találkoztam személyesen a Sátánnal. A gonosz lélek még az iskolatársaimat is felhasználta, hogy hozzám férkőzzön, azok pedig mindenre képesek voltak. És ki más lett volna az, aki megmentett, segített és megóvott minden veszélytől, mint az atya? A Sátán mindenáron szívembe akarta ültetni a hiúságot, az alantas élvezetek és a rossz iránti vonzalmat.
Azért, hogy ezt elérje, jóravaló embereket is felhasznált, rokonaimat, barátnőimet, alkalmi gyóntatóatyákat, tanárokat. Mindörökké áldalak téged, és hálát adok neked, ó, Uram, mert az atya segítségével megmentettél, s ellenségeim nem örvendhettek a káromon.

Anyám azért őrzött olyan szigorúan, mert egy jámbor látnok, aki nagy tisztelője volt a Fájdalmas Szűznek, egy alkalommal azt mondta neki: „Ügyelj gondosan erre a kislányra, mert Istennek tervei vannak vele.” A fenti mondatot akkor hallottam, amikor elmentem az asszony előtt, aki a tűz mellett ülve beszélgetett anyámmal. Úgy tettem, mintha nem hallottam volna. Az asszony azonban hosszasan nézett engem. Hat vagy hét éves lehettem akkor.

Azt gondolom, Isten terve volt ez: Ő már korábban az atyára bízott engem. Az atya azt mondta, hogy már akkor jelen voltam a lelkében, amikor az első szentmiséjét bemutatta: 1910. augusztus 10-én. Ezért minden reggel hálát adok az Úrnak.

Anyám nagyon jó és vallásos asszony volt. Minden reggel szentáldozáshoz járult a Fájdalmas Szűz templomában. Volt egy testvére, aki kevéssel azelőtt halt meg, hogy első szentmiséjét bemutathatta volna. Így aztán anyám ismerte valamennyire a Szentírást, amelyből gyakran mesélt nekem szép történeteket. Én pedig nagy figyelemmel, örömmel és szeretettel hallgattam. Olyan volt ez számomra, mintha valami finom édességet adott volna nekem. A lelkemben pedig úgy éreztem, mintha bepillanthattam volna az égbe. Ami a leginkább megragadott, az az Isten teremtményei iránti jósága volt.

Anyám történetei örökre belevésődtek az emlékezetembe. Az általános iskola valamennyi osztályát kijártam, egészen a hatodikig. Első áldozásommal kapcsolatban az egyetlen dolog, amire emlékszem az, hogy az egyházközségi templomomban történt. Egyedül voltam, s nem viseltem sem fehér ruhát, sem pedig fátylat. Szent Mihály oltáránál egy széknek támaszkodtam, és térden állva mondtam hálaimát. Otthon semmiféle ünneplés nem volt.

Kezdetben a családom viszonylagos jólétben élt, majd akkora szegénységbe süllyedtünk, hogy az a szüleimet komoly aggodalommal töltötte el. Kilencen voltunk gyermekek, én utolsó előttinek születtem. Négy fiútestvérem meghalt. Nem ismertem a bőség, a jólét és a szent boldogság napjait, csak a nyomorúságot és a kínlódást, ami arra kényszerítette szegény apámat, hogy egyik gazdag bátyja boltjában segédként dolgozzon.

Anyám sokat szenvedett emiatt, hiszen addig jómódban élt. Apja igen gazdag, istenfélő ember volt, anyja pedig sokat jótékonykodott a szegények között. Nem maga miatt szenvedett anyám, hanem a gyerekei miatt. Én, aki hozzászoktam az egyszerű, szerény életmódhoz, egyáltalán nem szenvedtem a szegénység miatt – csak éjszakánként, amikor hallottam anyámat fájdalmas gyomorfekélye miatt panaszkodni. Az orvosok semmilyen gyógymódot nem tudtak javasolni a betegségére.

Az iskolában a tanítónő szeretett engem, mindig dicsért intelligenciám és jó természetem miatt. Az első év végén díjat kaptam: egy nagy ezüstérmét, nemzetiszínű szalaggal. Ezt a polgármesternek kellett volna átadnia nyilvánosan, egy nagy ünnepség keretében. Jézus azonban megszabadított az önteltség bűnétől: egy nappal a nagy esemény előtt magas lázzal és kanyaróval ajándékozott meg. Sok kisebb betegséggel is óvott engem az Úr az erkölcsi hibáktól.

Karácsony estéjén, ötéves koromban egy nagy, égő parázstartóba estem. Mivel még kicsi voltam, a lábamat is eltörtem. Hosszú ideig egy fémeszközt kellett hordanom, ami miatt, magam sem tudom, miért, de nagyon szégyenkeztem.

Apám testvére pap volt. Sokszor meghívott a házába, hogy együtt imádkozzuk el a Fájdalmas kilencedet és más imádságokat. A szobájában volt egy nagy és igen szép feszület. Amikor ő átment egy másik helyiségbe, hogy papi teendőit ellássa, én – azzal az indokkal, hogy letörlöm róla a port – levettem a falról a feszületet és az ágyra helyeztem. Sokáig nézegettem, majd nagy gyönyörűségemre, égő szeretettel megcsókoltam. Ó, mennyire szerettem volna én is egy olyat otthon! Sok év múltán Pio atya megengedte, hogy legyen egy feszületem, amely még nagyobb is volt, mint a nagybátyámé.
A sekrestyében meg is áldotta nekem, és többször megcsókolta. Ez a feszület mindig kedves volt a szívemnek. Jézus minden jó kívánságomat teljesítette.

Tanulmányok Foggiában

Dacára a nyomorúságnak, amibe a családom szegény jó apám halála után zuhant, tanulmányaimat Foggiában folytathattam. Egy apró, szerény szobában laktam egy szegény családnál. Magam főztem, majdnem mindig rizst. Sosem reggeliztem. Sosem ihattam egy pohár tejet vagy egy csésze kávét sem. Az iskolába csak egy szelet kenyeret vittem magammal. A vacsorám mindig bogáncs, az a szúrós levelű zöldség volt. Kevés pénzemből még egy darabka sajtra sem futotta. Még ma is azt kérdezem magamtól: hogy voltam képes megélni a remeték eledelén és még tanulni is?

Ráadásul a házban áram sem volt. Gyertyák mellett tanultam, amelyeket a pap nagybácsim küldött. Ez a nagy szegénység végigkísérte életemet mindaddig, amíg tanulmányaim befejezése után állást nem kaptam egy általános iskolában. Isten dicsőségére el kell mondanom, hogy a hat év alatt, amit Foggiában töltöttem, egyszer sem volt még csak lázam vagy fejfájásom sem. Sosem panaszkodtam senkinek, és a szomorúság vagy a levertség érzése sem uralkodott el szívemen.

Inkább vidám voltam, és jóakarattal telve égtem a vágytól, hogy segítsek szegénységben élő családomon.

A szünetek alatt, amikor iskolatársaim elővették friss szalámis zsemléjüket, félrehúzódtam, hogy elrágjam a nálam lévő üres és szikkadt kenyérdarabkát. Nem emlékszem, hogy vágyakoztam volna az övékéhez hasonló bőséges uzsonnára. Arra viszont emlékszem, hogy szégyelltem szegénységemet, és igyekeztem elrejteni. Tudom, ez nem erény volt, csupán önszeretet. Akkoriban még nem jártam Pio atya iskolájába.

Sokat szenvedtem édesanyám hiánya miatt. Sem a Karácsonyt, sem a Húsvétot nem töltöttem a családommal. Csupán az iskolai év végén láttam viszont szeretteimet.

Mindig vizsgák nélkül léphettem magasabb osztályba, ami nagy örömmel töltötte el anyámat. Az egyik évben még ösztöndíjat is kaptam. A szünidők alatt az volt a szórakozásom, hogy elkezdtem tanulni a következő év anyagát. Mire nem képes az ember, ha valamit „nagyon erősen akar”! Ez jó és rossz dolgokra egyaránt igaz.

Hogy kinek köszönhetek minden támogatást és segítséget, amit kaptam? Talán ugyan nem Istennek, Pio atya kitartó imádságai által, akinek anyám ajánlott engem? Szegénynek nem volt más menedéke ezen a világon. Anyám Pio atyánál gyónt, aki sokszor vigasztalta őt és beszélt neki a gondviselő Istenről. Anyám gyakorta felidézte azt a napot, amikor úgy érezte, nem bírja tovább, olyannyira lesújtotta a sok szenvedés és betegség. Gyalog ment el a kolostorba, hogy vigasztaló szót kapjon. A folyosón azonban sokan várakoztak előtte. Már éppen feladta volna a reményt és indulni készült, amikor meglátta Pio atyát a klauzúra küszöbén. Az emberek mind felé tódultak.

Az atya, kezét anyám felé nyújtva, így szólt: „Te, ott, gyere csak ide!” Mindannyian hátrafordultak, hogy lássák, ki ez a szerencsés, és utat engedtek neki. Miután az atya mindenkit megáldott, anyám követte őt. Az atya leült a sekrestyében és így szólt: „Nos, mit akarsz?” Hosszan beszélgettek. Anyám teljesen megvigasztalódva és boldogsággal eltelve tért haza.

A Pio atyának küldött első levél

Tanulmányaim utolsó évében, amikor diplomáznom kellett, súlyos szorongás és levertség vett erőt rajtam. Egyrészt aggódtam, hogy jó jegyeket szerezzek s így megkaphassam a tanítói állást, másrészt minden dolognak a vége a legnehezebb. Nyugtalanított az új törvény is, amely hetes átlagot írt elő. A tantárgy, amely a legnagyobb félelemmel töltött el, a pedagógia volt. Az az igazság, hogy az első témával, amelyet egy kitűnő tanár segítségével otthon dolgoztam ki, alig érdemeltem ki a hatos osztályzatot. Miben reménykedhettem hát akkor, amikor tudtam, hogy a témát majd a tanteremben, egyedül kell kidolgoznom?

Azon nyomban írtam Pio atyának és segítséget kértem tőle. Ez volt az első levél, amit küldtem neki. Milyen nagy volt a meglepetésem és az örömöm, amikor megkaptam az atya kézzel írott, rövid válaszát! A levélke alján egy apró vérfolt volt. A következőket írta:

„Istenben kedves lélek! Ne félj, tanulj szeretettel, és a megfelelő időben meglesz a megérdemelt eredmény. A tanárokról majd gondoskodom én és a Jóisten.

Oly nagy szeretettel áldalak, amilyen nagy a szükség és a vágyam, hogy szent életű légy.

A kapucinus Pio atya”

Egész álló nap azt kiáltoztam: „Egy szent, aki írt nekem! Mit akarhatok még? Majd ő gondoskodik a tanárokról – még hogy világi protekció!” Bátorság töltött el, és azt mondtam magamnak: „Tegyél meg mindent, amit csak tudsz, és légy bizonyos abban, hogy a többit elintézi a kedves Pio atya, Jézussal együtt. Kaphatnál-e ennél biztosabb és hatalmasabb segítséget?”

Vastag kötetet töltene meg, ha elmesélném mindazt, amit Pio atya csodás módon – és nem túlzok! – értem tett a tanárok előtt. Csodákat? Igen, méghozzá nagyokat! Csupán a pedagógia tantárgy esetét mondom el, amitől annyira féltem, ami miatt annyira aggódtam és ami a legnagyobb nehézséget jelentette számomra.

Jó néhány hónap múlva a tanárnő és az igazgató, mind magánbeszélgetések alkalmával, mind pedig nyilvánosan gratuláltak nekem a rendkívüli fejlődésért, amit ilyen rövid idő alatt elértem olasz nyelvből és pedagógiából. Erős nyolcas átlaggal végeztem. A tanárnő még azt is mondta, hogy többet érdemeltem volna, de ennél jobb jegyet abból a tárgyból nem adhatott.

Fejlődésemet a pedagógiai témájú könyvek kitartó olvasásának tulajdonította – én pedig annak a rengeteg gondolatnak, amit Pio atya a fejembe töltött. Ő diktált, én meg írtam. Való igaz, hogy amikor otthon elolvastam a tanteremben kifejtett téma piszkozatát, elcsodálkoztam: „Ezek az én gondolataim lennének?” Sajnálom, hogy idő hiányában nem mesélhetem el, ami a többi tantárgy kapcsán történt velem.

Tanáraim elhalmoztak dicséretekkel, iskolatársaim pedig csodáltak. Míg ezelőtt szinte meg sem láttak, most figyelemmel és gondoskodással vettek körül. Csokoládéval és más édességgel kínálgattak.

A diplomám kitűnő lett. Kiváló jegyeket kaptam minden tantárgyból. Még a tartományi újság is megírta az esetet. Csak Pio atya tehette mindezt! Csak az ő sebhelyes keze érinthette meg az emberek elméjét és szívét, számos csodát téve.

Egy nap egy kis, Jézus szívét ábrázoló szentképet küldött nekem saját kezűleg írott szavakkal:

„Nézd csak, ő a Mindenható! (…) Mindenható hatalma azonban nem más, mint Szeretetének alázatos szolgálója.”

Megértettem, hogy Isten minden attribútuma Szeretetének szolgálatában áll. Az a rengeteg segítség, amivel Isten Pio atya közbenjárására halmozott el az utolsó tanévben, egytől egyig valódi csoda volt. Én csak így emlegettem őket: „Isten szeretetének tréfái”. Saját esetem alapján azt mondhatom: Isten örömét leli abban, hogy felemeli a kicsinyeket és a szegényeket.

A terem egyik sarkában ültem, összekuporodva, üres hassal, szegényes, az alkalomnak nem igazán megfelelő ruhában, vastag harisnyában, amit szegény anyám kézzel kötött nekem, és vásott cipőben. Azt szerettem volna, hogy senki se vegyen észre, senki se lássa a nyomorúságomat. Az Úr azonban felém nyújtotta jobbját, kihúzott a sarokból és valamennyi jelenlévőnek megmutatta, mit tesz azzal, aki bízik benne.

Anyám nagyon boldog volt, amikor a lánya, akiről még az újságok is írtak, hazatért. Büszke volt rá, hogy ilyen tehetséges gyermeke van. Beszélt rólam a barátnőinek, akik eljöttek köszönteni engem. Rokonok és barátok gratuláltak neki és nekem is. Büszkeségünk az egekig ért. A dicséret azonban nem engem illetett. Annak a műve volt minden, aki meg akart szerezni magának. Elmentem Pio atyához, hogy köszönetet mondjak. Így válaszolt:

„Adjunk hálát Jézusnak!”

Majd azt mondta:

„Ilyen fiatalon és ilyen törékeny termettel tanítónő akarsz lenni? Összetévesztenek majd az iskolás lányokkal.”

Csak mosolyogtam és arra kértem, imádkozzon, hogy a közeljövőben kijelöljenek számomra egy iskolát, ahol elkezdhetek tanítani, és segíthessem szegény sorsú családomat. Pio atya megígérte, hogy így tesz.

Amikor Pio atya azt mondta: „Gyere, kövess!”

Már csak anyám lakott otthon. Lánytestvéreim mind férjhez mentek. Napi teendőim a következők voltak: segíteni a mamának a házimunkában, valamint vallásos könyveket olvasni. Mindennap szentáldozáshoz járultam, a kolostorba azonban nem mentem el – nem emlékszem, mi volt ennek az oka. Talán még nem jött el Isten órája? Nem tudom.

Karácsony Szentestéjén néhány társnőmmel elmentem a kolostorba, de csupán azért, hogy megnézzük a betlehemet és részt vegyünk az éjféli misén. A templom tele volt emberekkel. Egy ideig álldogáltam a betlehem előtt, amit a barátok nagyon szépen elkészítettek. Hirtelen azt éreztem, hogy valaki karon fog, majd kifelé húz a tömegből. Megfordultam. Pio atya volt az. Jóságos ég! Mit akarhat? Elindultam utána. Csak annyit mondott: „Gyere, kövess!”

A vendégszobába vitt, ahol egy öregasszony tartózkodott.

Az atya a gyermek Jézusról beszélt. Arra kért, hogy minél jobban szeressem Jézust. Miközben hallgattam őt, lelkemet földöntúli öröm töltötte el, szívembe égi szeretet költözött. Igen kellemes érzés volt. Végül az atya elment, én pedig visszatértem a templomba, a betlehemhez. A barátnőim nem vették észre távozásomat – ami igencsak meglepett. S valóban különös dolog volt. Honnan tudta az atya, hogy a betlehemnél vagyok? Csendben ízlelgettem ezt a szokatlan örömöt, ezt az égi vigaszt, amiben előtte még sosem volt részem. Igaz, soha nem is tettem semmit, hogy ezt kiérdemeljem.

Bár vallásos könyveimben olvastam a szentek öröméről, én magam sosem tapasztaltam meg azt. Nem is igen vágytam rá, mivel úgy hittem, ezek csupán szavak, a fantázia szüleményei. Istenem, mi ez, amit szívembe ültettél? Olyan kellemes érzés! Soha nem akarom elveszíteni. Ugyan ki nézte már a betlehemet?! Számomra akkor már minden jelentéktelennek tűnt.

A mise alatt arra összpontosítottam, amit Pio atya mondott nekem. Azután hazaindultam. A társaim mindenféléről beszélgettek. Az én fejemben azonban más gondolatok jártak. Amikor az ember felfedez egy darabka eget, a föld rögtön eltűnik.

Barátnőim – látva, hogy teljesen magamba merülök –, azt hitték, beteg vagyok vagy rám tört az álmosság. Nem hagyott nyugodni a gondolat: „Vajon honnan tudta Pio atya, hogy a betlehemnél vagyok, és hogyhogy nem látta őt a hívők tömege? Elég lett volna, ha valaki azt mondja: »Pio atya itt van« vagy »Pio atya az ablaknál áll«, ők mind, mint megannyi madár, felé repültek volna. Ehelyett mi történt? Odajött a betlehemhez, ahol rengeteg ember volt, és senki sem vette észre. Istenem, miféle atya ő?”

Ezekkel a gondolatokkal és teljesen megváltozott lélekkel, fáradtan értem haza. Lefeküdtem, de nem tudtam elaludni.

A Szentírás tanulmányozása

Egy nap az egyik mélyen vallásos barátnőm egy könyvet hozott nekem, amelyet a klarisszáktól kapott kölcsön, mindössze három napra. A Szentírás volt az. Magamon kívül voltam az örömtől. Kezembe venni egy olyan könyvet, ami csak a papoknak és apácáknak van meg! Azért, hogy mindig magamnál hordhassam Isten szavát, arra gondoltam, lemásolom egy vastag füzetbe. Éjt nappallá téve dolgoztam egy olajlámpás fénye mellett, egy pillanatnyi szünetet sem engedélyeztem magamnak. Mielőtt azonban a végére értem volna, vissza kellett adnom a könyvet a barátnőmnek. A Próféták könyveinél tartottam. Így kezdődött: „Fiakat neveltem és naggyá tettem őket, ők mégis hűtlenné váltak. Az ökör megismeri gazdáját, és a szamár urának jászolát, csak Izrael nem ismeri meg Istenét.”
E szavak olyannyira megindították a szívemet, hogy sírva fakadtam, és ma is mindig könnyezem, ha visszaemlékszem rájuk.

Mennyi jót tett velem az a könyv, amelyet eszemmel és szívemmel egyaránt faltam! Mint a szomjúhozó szarvas, ittam az Úr szavát. Azt mondtam magamban: „Boldogok a papok és az apácák, akik ily nagy kincs birtokában vannak!”

Ma már birtokomban van a Szentírás minden könyve, újra és újra elolvasom őket, anélkül hogy belefáradnék. Az egyik könyvbe Pio atya ezeket a szavakat írta:

„A Szentlélek vezesse elmédet: mutassa meg neked a rejtett igazságokat, amelyek e könyv lapjain olvashatók, és gyújtsa lángra akaratodat, hogy meg is valósítsd őket!

A kapucinus Pio atya”

Mivel akkor már nem tanulmányoztam az emberi tudományokat, az Evangélium olvasásának szenteltem magam. Az alázatos és kedves Jézus az egyszerű nép között, amely kereste és követte őt, a Szelíd Bárány, akit a farizeusok állandóan megaláztak és akinek állandóan ellentmondtak, oly nagy szeretetre gyújtotta szívemet, hogy le sem tudtam tenni a könyvet.

Mindig a ház legeldugottabb zugába húzódtam, hogy ne zavarhassanak, s a lehető legközelebb lehessek hozzá. Különleges vágy ébredt bennem arra, hogy magam is kis Jézus legyek! Valóban különös. Ezt soha nem mondtam el Pio atyának. Emlékszem azonban, hogy egy alkalommal azt mondta nekem: „Az égben mindannyian hasonlatosak leszünk Jézushoz.”

Beszélgetés Jézussal

A házban csak anyám tartózkodott, mégis szükségét éreztem annak, hogy még teljesebb magányban olvashassam az Evangéliumot. Engedélyt kértem anyámtól, majd a padlásra mentem. Egy ablakon keresztül a tetőre jutottam. A széles égbolt alatt valóban egyedül voltam. Micsoda boldogság! Jézust igazán közel éreztem magamhoz. Szeretetével egyre inkább magához vonzott engem. Talán Jézus és Pio atya együtt munkálkodtak azon, hogy lelkemet elszakítsák a földi dolgoktól. Minden nap felmásztam a tetőre, ahol minden alkalommal a szeretett Jézus várt rám. Igaz és szent a mondás, mely szerint „magányomban hívom a szeretett Urat és beszélek szívével”.

Szükség van arra, hogy félrevonuljunk, ha meg akarjuk ízlelni az égi dolgokat, az égi hazát! Képtelenség leírni azt, amit Jézus megízleltetett velem. Akkor még nem jártam a kolostorban, az atya azonban már dolgozott lelkem formátlan, kemény anyagán. Később több alkalommal mondta:

„Oly sokat dolgoztam és szenvedtem azért, hogy elszakítsalak a világtól, s Jézusnak adhassalak a fájdalomban és a szeretetben!”

Ott fenn, a magas tetőn, ahová nem ért el az emberi hang, Jézus oly édes és lágy szavakkal szólt szívemhez, „amit nem érthet meg az, aki nem tapasztalta”. Igaza van Szent Ágostonnak, amikor a következőket mondja a Szentírásról: „Ha tekintetünket rávetjük, borzongással tölt el; tiszteletből fakadó borzongással és szeretetből fakadó reszketéssel!”