Harsányi Kálmán

Ellák

Tragédia

Fapadoskonyv.hu Kft.

Fapadoskonyv.hu Kft.

honlap: www.fapadoskonyv.hu

e-mail: info@fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-452-9

ELSŐ FELVONÁS

Fogadó–csarnok Attila palotájában.

ELSŐ JELENET

(Onegesius szertartásmester előkészületeket tétet Hildegund burgund királyleány fogadtatására. Sürgés–forgás. A falakat lomb füzérekkel és zászlókkal ékesítik. Az egész jelenet alatt jönnek, szállingózva, szemmel láthatóan nem–hún előkelőségek. – Az osztrogótok királya és a herulok királya együtt jönnek. Dengics és Irnák félrevonultan. – Ellák és Csaba ünnepi díszben jönnek. Mindkettejükön általvetett rózsafüzér. Onegesius földig hajlik Ellák előtt. A féltestvérek nem üdvözlik egymást.)

ELLÁK (Csabához):

Herulok, skyrek, gótok, osztrogótok,

Gepídek, rúgok, basternek, alánok,

Sasszárny alatt vicsorgva megbuvó

Mézesszavú rókák; mindent, mi hún,

Csak becsmérlő, bukott s kivert királyok;

Friggyel hozzánk bilincselt húnfalók:

Ím, apánk udvara! Minden kiáltja,

Hogy nagy királyé, királyok uráé,

De mi árulja el, hogy hún királyé?

Hol itt a hún, rajtunk kivül, Csaba?

(Öccseire mutat)

Vagy hunnak vallod tán e fattyakat,

A mindig idegennel cimboráló

S tőlünk húzódó Dengicset s Irnákot?

Burgund királya, Altaroth, ki mindig

Velünk érzett s fajtánkat megbecsülte,

Kedvesb nekem!

CSABA:

Hogy összeforrt velünk!

De több is volt túsznál: barát; szavában,

S szivében is hún!

ELLÁK:

Hidd el, jó öcsém,

Pirulva gondolok rá, hogy királyi

Atyánk mély sebbel készül megtorolni

A hiuságán ejtett karcolást.

Balul ne érts; bírálni, mérlegelni

Az isten ostorát nem akarom;

Ha tenném: szemtül–szembe kéne tennem;

Jogában áll a hetykét lealázni,

– Ha büszke, akkor óriás a nagy! –

De törpe lelkem fáj, ha hű barátom

Csekély hibáért megalázva látom.

CSABA:

És Hildegundot, – egykor Ildikónkat, –

Nem szánod?

ELLÁK:

Büszke szív, s szenvedni fog;

De szánalomra csak baráti érzés

Indíthat és ő idegen nekem.

CSABA:

Idegen?

ELLÁK:

Az.

CSABA:

O? Hildegund? Neked?

A burgund zálog, kit – húsz hava sincs még, –

Becéző, édes nyelvünkön neveztél

Aranyhajú, bűbájos Ildikónak?

Idegen ő, kitől – oh mintha látnám

Most is – könnyek közt vettél végbucsút.

Mikor bátyjával, túsztisztök’ letéve,

Elhagyták Hunnivárt és Hunniát?

ELLÁK:

Könnyes szemekkel búcsúztam? Lehet.

Akkor csillant az első könny szememben,

S ez elsőnek véresre mart sava,

Mert gyászos tervét rettentő apánknak

Tudtam már akkor. Vérözönbe fúlt a

Burgund királyi ház, s a mészárlásból

Könyörgésemre írmagúl csupán

Csak Altaroth és Ildikó maradt,

Barátom és…

CSABA:

… az idegen!

ELLÁK:

Most már az

Apámnak nője, nékem semmisem.

CSABA:

De egykor mindened volt, ne tagadd!

A vérözön nem sajtolt volna könnyet

Szemedből, hogyha nem szivedre hull!

Ha ajkatok nem is, a szívetek

Már akkor összeforrt, mindenki tudja;

Lebírod azt a lehetetlen érzést,

Mely meggyalázná Isten ostorát?

ELLÁK:

Lebírtam már.

CSABA:

Megküzdesz majd sziveddel?

ELLÁK:

Rég megküzdöttem. Oh ha ennyi volna

Csak szívem terhe: fölvinném az égbe,

Mint bánatát a lebegő pacsirta,

S kisírnám ott fönn a sugárzó napnak,

Mint anyjának ily zsenge kis legény.

(Megveregeti Csaba arcát)

Nagy idő húsz hó! És e férfiszíven

Nagyobb kölönc függ, mint a mennyit elbír

Egy öklömnyi madár.

CSABA:

Hiszem. Neheztelsz?

ELLÁK:

Nem, jó Csabám. A becsület szavára

A becsület, mint jó érc, visszakong

Még akkor is, ha durván sujt a szó.

A kongást hallád, most már szót se többé;

Pöröllyel csínján verhetsz csak harangra,

A gyér ütésre érc–szóval felel,

De szüntelen zaklatva meghasad!