Borítószöveg

Leonie Beaumarchais köszöni, nem vágyik izgalmakra: nagyon is elégedett meghitt kis lakásával, tanári állásával, csinos ruháival és imádott könyveivel. Nem mondható hát túlzottan lelkesnek, amikor a szomszédasszonya arra kéri, fogadja be a macskáját, amíg ő Ischián vakációzik, ám a fiatal lánynak végül nincs szíve visszautasítani a magányos özvegy kívánságát. Egy kedves kis cica úgysem okozhat akkora felfordulást!

Csakhogy Mimi, a macska korántsem olyan tündéri, mint amilyennek látszik, és hamarosan pokollá teszi vendéglátója életét. Leonie néhány nap után ráébred, hogy segítségre van szüksége – és szerencsére pont kéznél van a legjobb barátnője, aki egészen véletlenül óriási macskarajongó. Maxie nemrég nyitotta meg saját kávézóját, és bár a kávé mennyei, a sütemények pedig egészen pompásak, a helyből hiányzik még valami, egy kicsi plusz, amivel mosolyt csalhatna a rideg kölni időjárástól fásult emberek arcára...

A Mimi kávézója bűbájos könyv a barátság fontosságáról, az újrakezdés izgalmáról, és arról, hogy a szerelem bármelyik sarkon a nyomunkba szegődhet.

A Charlie Jonas név írói álnév, de a szerzőről annyi tudható, hogy imádja a macskákat, és Kölnben, a Lenau tér közelében lakik. Rendszeres látogatója a világ számos macskakávézójának, regényét leginkább a kanadai Otis and Clementine's kávézó ihlette.

Fordította

Farkas Tünde

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Charlie Jonas: Katzencafé

Thiele Verlag, Wien, 2020

© Thiele Verlag, 2020

All rights reserved by and controlled through Thiele Verlag.

This Agreement by arrangement with
Thiele Verlag and SalmaiaLit

Hungarian translation © 2021 Farkas Tünde

Magyar kiadás © 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítógrafika © Rácz Evelin

Borítóterv © Szalkai Diána

ISBN 978-963-604-072-7

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

1

Órák óta esett. Susann Siebenschön az Eichendorff utca zöld fáit kémlelte az ablakából, de semmi vigasztalót nem talált bennük ezen a szeszélyes áprilisi napon. Mimi mellette bámészkodott. Kiegyenesedve ült az ablakpárkányon, akár egy kis szfinx, és mozdulatlanul figyelte az ezüstös függönyként csillogó milliónyi esőcseppet.

– Pocsék idő – jegyezte meg Susann.

Mimi semmit se mondott. Macska volt, és a macskák köztudomásúlag keveset beszélnek.

– Hát meglehet, hogy Köln a világ legszebb városa – folytatta Susann –, de azért kicsit túl sokat esik. Bertold is mindig mondta, ez a Köln egy nagy vizes szivacs.

Aggodalmasan felsóhajtott.

Persze nem csak az időjárás miatt. Alaposan elgondolkodtatta az a kurta beszélgetés, amit Kugelmann doktor úrral, a piros arcú, vasmarkú ortopéd orvossal folytatott aznap reggel.

– Nos, Siebenschön asszony – mondta az orvos, miközben felcsíptette a röntgenfelvételeket az átvilágító táblára, majd súlyosan lezöttyent egy székbe. – Előbb-utóbb be kell szerezni azt az új csípőt. Ha romlik az állapota, én nem halasztanám sokáig. A mozgás persze mindig segít, és hát, hogy is mondjam… minél kisebb súly terheli azokat az ízületeket, annál jobb nekik, ugyebár.

Ránézett, cinkos vigyor ült ki a képére, és a fehér orvosi köpeny alatt domborodó pocakjára tette a kezét. Susann bűnbánóan pislogott, és hirtelen túlságosan is élesen villant eszébe annak a tízkilónyi súlyfeleslegnek a tudata, amit pár éve szedett fel. Összébb húzta finom virágmintás sálját, és elhatározta, hogy mostantól kevesebb süteményt eszik.

Kugelmann hátradőlt a székén, és jóindulatúan összekulcsolta a kezét.

– Tegyük még hozzá, a mi öreg csontjainknak a Kölni-öböl időjárása sem tesz éppen jót. Melegebb éghajlaton egyértelműen jobb állapotban lenne, de ugyebár ezt nem mindig mi választjuk…

Susann tehetetlenül csóválta a fejét.

– Mennyi idős is? – pillantott a férfi a számítógép képernyőjére. – Hetvenhárom? Nahát, akkor még előttünk az élet, úgyszólván.

Bátorítóan nevetett, Susann pedig szinte már teljesen eltűnt a székében.

– Jaj, Siebenschön asszony, ne legyen már olyan nyuszika. Egy ilyen csípőműtét manapság már semmiség! Pár hónap, és úgy ugrándozik, mint egy őzgida!

És mialatt Kugelmann doktor továbbra is lelkesen ecsetelgette a titániumízület előnyeit – hiába, az ortopéd sebész az ortopéd sebész marad –, Susannt mélységes levertség kerítette hatalmába.

– Sőt, még azt is megkockáztatnám, hogy mindjárt a másik csípőt is el kéne intézni… hiszen a csontritkulás nem szokott félmunkát végezni – tűnődött hangosan Kugelmann doktor. – Nagyon jó eredményeink vannak ezzel az új módszerrel. Figyeljen csak…

Örömteli izgatottsággal keresgélt a gépen, aztán Susann felé fordította a monitort.

– Nézze csak meg ezt a háromperces videót! Leesik majd az álla!

Susann elsápadt és tagadólag intett. Nem jó irányba megy ez a beszélgetés, gondolta magában.

– Esetleg egy másik véleményt is meghallgatnék… – lehelte.

– Csak tessék, csak tessék! – harsogta joviálisan az orvos, és közben áttolt az asztalon egy információs brosúrát, amit Susann jó mélyre süllyesztett a retiküljében.

– Gondolja át alaposan, nem kell mindjárt a jövő héten kés alá feküdnie – mondta még búcsúzóul, miközben majdnem szétmorzsolta páciense kezét, és kék szeme bizakodva villogott a szemüveg lencséje mögött. – Én várni fogom!

Amikor észrevette az asszony habozását, még hozzáfűzte:

– Jobb, ha barátkozik a gondolattal. Úgysem kerülheti el.

Susann Siebenschön valósággal kimenekült a rendelőből. Egy dacos ötlettől vezérelve azért sem lifttel ment, hanem lépcsőzött. Na ugye, hogy megy, gondolta, és tisztán érezte, hogy az égvilágon semmi kedve sincs mindenféle titániumtüskéket a combcsontjába veretni. Úgy döntött, hogy a Schneider pékség felé veszi az irányt, és vesz magának egy nagy szelet vajtortát.

Amikor nem sokkal később hazaért, levetette a vizes esőköpenyt, az esernyőt kint hagyta száradni az előszobában, és úgy érezte, muszáj felhívnia legjobb barátnőjét, Lót. Lo már előre megmondta, hogy az ortopéd sebészek mindig azonnal műteni akarnak – „De hiszen ez köztudott, mint a hentesek!” –, és mindjárt elővarázsolt a kalapjából egy történetet egy barátjának a barátjáról, aki pár éve hasonló diagnózist kapott, aztán csatlakozott egy nordic walking-csoporthoz, és azóta is a saját csípőjével menetel hegyen-völgyön.

„Csak az orrot nem szabad lógatni – szokta mondani Lo, játékosan megfenyegetve a mutatóujjával. – A boldogtalanságtól még senki sem lett boldog.”

Persze igaza volt. Senkin sem segít, ha búskomorságba burkolódzik. Susann szórakozottan mosolyogva simogatni kezdte Mimi bundáját. A macska dorombolása elvegyült az eső surrogásával, és Susann arra gondolt, hogy Lóban megvan az a különleges tulajdonság, hogy jókedvre tudja deríteni a szomorú embereket. Amikor Bertold öt évvel ezelőtt váratlanul meghalt, akkor is Lo támogatta.

Susann Siebenschön nagyot sóhajtott, amikor arra a boldogtalan esztendőre gondolt: a férjével, mint minden évben, akkor májusban is Ischiára utazott, és élvezték a földközi-tengeri vulkanikus sziget virágpompáját, a finom ételeket és a meleg vizű források gyógyító erejét.

Ám erről az utazásról az asszony egyedül tért haza. Ugyanis Bertold, aki nyolc évvel volt idősebb nála, Bertold, a kirándulások szerelmese ezen a nyaraláson távozott el az élők sorából az Epomeo csúcsán, egy pohár vörösbor és egy tányér finom bruschetta mellett, nagyon békésen.

Susann pontosan emlékszik még arra a pillanatra, amikor Bertold eltolta a tányért, jóleső sóhajjal hátradőlt, és azt mondta:

– Ilyen pomodoro tényleg sehol másutt nincs a világon! – Végignézett a szelíd, zöld tájon, amely alattuk egészen a tengerig nyújtózott. – Nézd csak, Susannchen, milyen gyönyörű ez az egész. Hát nem olyan, mint a paradicsomban?

Ezekkel a szavakkal behunyta a szemét egy kis evés utáni szunyókálásra. Legalábbis Susann ezt gondolta. És csak egy negyedóra elteltével vált világossá a számára, hogy a férfinak ezek voltak az utolsó szavai. És amikor pár rémes nap után visszarepültek Németországba – ő az Alitalia gépének fedélzetén, Bertold meg a cinkkoporsóban –, Susann megesküdött, hogy soha többé nem teszi a lábát erre a szigetre, ahol oly sok gyönyörű nyaralásban volt része a férje társaságában. Az éveken át biztosítási ügynökként dolgozó Bertold volt olyan előrelátó, hogy az utazási biztosítása magában foglalta a hazaszállítás költségeit halálozás esetén is – ez most nagy áldásnak bizonyult ebben az áldatlan helyzetben. És Susann minden megrendültsége mellett is hálával vette tudomásul, hogy milyen hozzáértéssel és milyen empatikusan bánnak vele és Bertold földi maradványaival azok az emberek.

– Úristen, szívroham az Epomeón, micsoda rémálom! – kiáltottak fel a barátnők, amikor meghallották a rossz hírt, és összesereglettek Susann vigasztalására. – Másrészről azonban… egy ilyen boldog pillanatban távozni… Milyen szép halál! Hát nem ilyenre vágyunk mindannyian? – Aztán meg: – Az idő begyógyítja a sebeket. Az élet megy tovább…

És persze, az élet tényleg ment tovább. Pontosabban: megyegetett, mivel Susann-nál, aki hűséges férjével vészelt át sok jót és rosszat, bizony állandó vendéggé vált a magány és a szomorúság. Néha még egy kicsit haragudott is Bertoldra, hogy csak úgy ukmukfukk magára hagyta. Gyermekük nem volt, ennek pedig az volt az oka, hogy Susann fiatal korában igen hűvös nyári éjszakákat sétált át nagy könnyelműen vékony öltözetben, ami aztán heves altesti gyulladásokhoz vezetett. Bertold azonban nem szerette kevésbé a feleségét amiatt, hogy nem lehetett gyermekük. „Itt vagyunk mi egymásnak, ez a legfontosabb” – mondogatta. És hát most éppen ez volt a baj. Mert már nem voltak ott egymásnak. Véget ért a „mi” korszak, Bertold eltűnt, és őt már senki sem nevezi „Susannchennek”, és senki sem olvas fel neki reggelente egy-egy vicces vagy elgondolkodtató részletet a Kölner Stadt-Anzeigerből.

Lo abban az időben nagyon sokat segített: az a fajta személyiség volt, aki rendbe hozza a dolgokat, és Susann úgy gondolta, most is volna pár jótanácsa sajgó csípőjű barátnője számára.

De Lo már nem létezett. „Eltávozott”, ahogy mondani szokták, amikor valaki még a hatvanon innen hal meg. Mintha egyszerűen csak helyet változtatott volna.

Akadtak persze egyéb barátnők és rokonok is. Egy ilyen Köln-féle városban nem is lehetett ez másképp, a „Negyedben” az emberek szóba elegyedtek egymással az utcán, és a pék felesége reggelente nemcsak udvariasságból kérdezte: „Na, Siebenschön asszony, minden rendben mostanában?”, hanem tényleg komolyan érdekelte.

De Lo azzal a ragadós nevetésével… ő volt a legkedvesebb mindnyájuk közül.

„Holnap új nap virrad”, szokta mondogatni, amikor sötét felhők gyülekeztek a láthatáron, és az élet egyszerre nehéznek bizonyult. „Holnap új nap virrad”: ez volt Lo varázsigéje, amit Scarlett O’Harától kölcsönzött az Elfújta a szél című filmből. És hát igen, tisztán elméletileg bármelyik napon megvolt az esélye annak, hogy valami szép vagy meglepő dolog történjen. Akárcsak azon a bizonyos estén, pár héttel Lo halála után, amikor az az apró, fehér, smaragdzöld szemű cica, mintha az égből pottyant volna, egyszerre ott miákolt a tetőterasz ajtaja előtt, és apró mancsaival dobolt az üvegen. Úgy tűnt, senkié, így aztán Susann először csak a szobájába, majd az életébe is beeresztette a váratlan kis vendéget. Az egy jó nap volt.

Mimi immár nagyjából egy éve lakott vele, a lábánál aludt a franciaágyban, amelyet Susann még mindig túl nagynak érzett. Egy cica persze nem férj, sőt a legjobb barátnőt sem képes helyettesíteni, de élettel töltötte meg a lakást, sőt Susann-nak néha határozottan az volt az érzése, hogy Mimi nem véletlenül kötött ki éppen nála, hanem úgy küldte őt egy jó lélek, akinek nagyon ragadós volt egykor a nevetése…

Ahogy ott állt a tágas, régi lakás ablakában, nézte az esőt és az életről elmélkedett, Susann egyszerre azon kezdte törni a fejét, mikor is kezdődött az a szokása, hogy a napjait jókra és rosszakra osztja. Pár éve még, amikor este letette a könyvet, lekapcsolta az olvasólámpát és megcsókolta a mellette fekvő Bertoldot, eszébe sem jutott volna olyasmit mondani, hogy „Ez egy jó nap volt”, vagy „Na, ez egy pocsék nap volt”. Talán az öregkor hozta ezt a gondolkodásmódot? A halmozódó veszteségek? Az, hogy éjszaka egyre rosszabbul aludt, és amikor reggel felébredt, egyre gyakrabban fájlalta a csontjait? Susann érezte, hogy mindjárt elpityeredik. A csípője megint sajogni kezdett, Kugelmann doktor prognózisa is aggasztotta. És amikor aggódunk, akkor úgy gondoljuk, hogy a dolgok nem úgy alakulnak majd, ahogy terveztük. Susann ellépett az ablaktól és kihúzta magát.

Mimi odafordította a fejét, kérdőn nézett rá.

– Tudod, mit, Mimi? Most először is főzünk egy finom kávét, aztán teszünk egy próbát, hátha mégiscsak ki lehet még hozni valamit ebből a napból.

Mimi nyávogott egyet és leugrott az ablakpárkányról.

Susann bevitte a kávét és a vajtortaszeletet a szobába, a tálcát a dohányzóasztalra tette, majd a virágos kanapéra telepedett. Mimi mellé ült, és várakozva nézte. Odakint még mindig esett. Susann tekintete, míg a kávéját kortyolta, a komódon álló kis ezüstkeretes képre siklott. Bertold és ő voltak rajta Ischia Porto festői kikötőöble előtt, egy kisvendéglővel a háttérben. Nézte a színes házak tarka félkörét az öböl vonalában, az eperszín virágú murvafürtbokrokat és a bársonykék klematiszokat, amelyek buján kapaszkodtak felfelé a falakon, és árnyékot vetettek a csinosan terített asztalokra. Mintha még a virágok, a tenger és a faszéngrill illatának keverékét is érezte volna. Egyszerre heves vágyat érzett arra, hogy mindent itt hagyjon. No, nem az „eltávozás” értelemben, hanem az elutazáséban. Még egyszer elmenni Ischiára. Még egyszer ott lakni a Hotel Paradisóban, ahol mindig olyan kedvesen fogadták őket, amikor Bertolddal Nápolyból jövet megérkeztek oda. Még egyszer végigjárni a régi utakat, Forio kikötőjében meginni egy Aperol Sourt, Ischia Portóból a pompázatos Via Román átsétálni Ischia Pontéba, el a fagyisbódék és a szép kis üzletek mellett egészen a Castello Aragoneséig, át a keskeny kőhidacskán, és ott letelepedve az olajfák árnyékában kapucsínót kortyolgatni valamelyik teraszon, és élvezni a Vezúvig nyúló tenger lélegzetelállító látványát…

Ezen a napon már harmadszor sóhajtott mélyet Susann, most azonban a szép emlék miatt, amelybe némi vágyakozás és sok melankólia is vegyült. És minél inkább beleveszett az emlékeibe, annál jobban tetszett neki az az ötlet, hogy megszegje akkori szent fogadalmát, és még egyszer, legutoljára elutazzon Ischiára. Legkedvesebb szigetére. Ahol a nap már tavasszal kellemes meleg, és a klíma enyhe és száraz.

– Lehet, hogy ez az utolsó alkalom, hogy egyáltalán elutazom valahová – mormolta. – Carpe diem, Susann, amíg még lehet.

Odanézett, ahol mellette Mimi elégedetten összegömbölyödött.

Igen ám, de mi lesz Mimivel?

Susann Siebenschön elgondolkodva kapta be az utolsó falat vajtortát. Természetesen nem olyan egyszerű dolog elhelyezni egy macskát. A kutyát el lehet vinni kutyapanzióba, vagy akár magával is viheti az ember. Azonban legjobb tudomása szerint macskapanziók nem léteznek, az pedig, hogy Mimit valamiféle interneten kikeresett macskaszitter-szolgálatra bízza, szóba sem jöhetett. Megbízható személyt kellett keresni, olyat, akit személyesen ismer. Lelki szemei előtt sorra vonultak el az ismerősei, egyik lehetőséget a másik után vetette el, mígnem egyszerre felbukkant előtte egy sötét hajú, hetyke baszk sapkát viselő nő. Hogy nem jutott azonnal eszébe?! Leonie Beaumarchais, a tanárnő, aki nemrég költözött pár utcával lejjebb, az Otto utcába. Ő lesz a megfelelő jelölt! Nem volt valódi „barátnőnek” nevezhető, ahhoz túl nagy volt köztük a korkülönbség, de Leonie kezdettől fogva rokonszenves volt neki, és egy sor olyan jelenet zajlott már le közöttük, amelyek bizonyították, hogy igenis közel kerülhetnek egymáshoz, mert sok bennük a közös.

Kezdetben csak az utcán futottak össze párszor, a Landmann utcai hentesnél vagy a virágárusnál, és Susann azonnal kiszúrta magának a rendkívül finoman, elegánsan öltözött Leonie-t. Ebben az új szomszéd lányban megvolt az a bizonyos plusz, bájos volt, és a nevetése egy árnyalattal finomabb, mint az ittenieké. Ha találkoztak, kedvesen üdvözölték egymást, elcsacsogtak apróságokról, ahogy a szomszédok szoktak, és a két nő egyszer az Eichendorff utcai kis sajt- és borszaküzletben, ahova mindkettőjüket a jó vörösbor és a finom sajtok szeretete csalogatta be, hosszasan elvitatkozott azon, hogy a házi készítésű medvehagymás kenyérhez a huszonnégy hónapig érlelt comté sajt illik-e jobban, avagy inkább a brie de meaux.

– Beaumarchais? Francia neve van? – érdeklődött Susann, amikor Leonie odakint a bolt előtt, ahol még egy kicsit megálltak, bemutatkozott.

Kiderült, hogy a baszk sapkás fiatal nő valóban félig francia, és egész gyermekkorát Párizsban töltötte. Az apja a külügyminisztériumban dolgozott, ő amúgy Lyonban született. Leonie azonban német anyjának köszönhetően mindkét nyelvben otthonosan mozgott. Akcentus nélkül beszélt németül, és már majdnem két éve, hogy egy neuehrenfeldi iskolában németet és franciát oktatott. Tizennyolc évesen költözött vissza az édesanyjával Düsseldorfba, itt érettségizett, és az egyetemet is itt végezte el. Ezen a napsütéses vasárnap délelőttön nem akart arról beszélni, hogy mi van most az apjával. Kis furcsa szünet állt be, Susann pedig nem érdeklődött tovább. Elvégre diszkrét hölgy volt!

– Hát akkor, további szép napot! Jó volt kicsit beszélgetni.

– Igen, szerintem is.

Felvették a zacskókat, és rájöttek, hogy egy irányba mennek.

– Mondja csak, nem volt nehéz Párizsból… Düsseldorfba költözni?

Éppen Düsseldorfba? Susann, akárcsak a legtöbb kölni lakos, mélységes előítélettel gondolt a tartományi fővárosra és annak lakóira.

Leonie Beaumarchais megcsóválta a fejét, miközben épp átkeltek az Ehrenfeld körúton, és végighaladtak az Eichendorff utca csendesebbik felén.

– Egyáltalán nem! Az egyebektől eltekintve nagyon is kellemes volt. – Leonie felvonta a szemöldökét. – Tudja, mit szoktak mondani Düsseldorfban? „Düsseldorf egy kis Párizs!” – jelentette ki, és Susannban felébredt a gyanú, hogy ez a kis pisze mademoiselle Beaumarchais egy kicsit felvág arra, hogy az „elegáns” Düsseldorfból jött.

– És azt tudja, hogy Kölnben mit szoktak mondani?

Leonie oldalra hajtotta a fejét, és kérdőn nézett rá.

– Nem! Miért, mit mondanak Kölnben? – kérdezte gyanútlanul. Valószínűleg még sohasem hallott a két Rajna-menti város örök rivalizálásáról.

– Köln egy érzés – mondta Susann, és nem tudta elrejteni hangjában a büszkeséget.

– Ó! – Leonie vidáman felnevetett. – Ó, igen, már észrevettem. Tudja, Siebenschön asszony, igazából örülök, hogy éppen Kölnben sikerült állást szereznem, nem pedig Düsseldorfban. Csak el ne árulja az anyámnak… – Cinkosan Susannra kacsintott. – Köln olyan… olyan eleven, az emberek pedig nyitottak és toleránsak. És ugyanúgy, mint Párizsban, itt is megvannak a negyedek. A miénk például a Quartier Latin-ra emlékeztet, ahol kislányként sokat mászkáltam. Az a sok kis üzlet, a nagy tolongás! Itt olyan fesztelen az élet! És még ha nincs is akkora tisztaság, azért Kölnnek megvan a maga bája.

Susann Siebenschön lelkesen bólogatott. Szívesen hallgatta az ilyen beszédet. Egyre jobban tetszett neki ez a mademoiselle Beaumarchais: ahogy ott lépdelt mellette a piros, pántos cipőjében, könnyű nyári ruhájában, ez a sötét szemű, törékeny lány tulajdon régi énjére emlékeztette. És Köln meg Párizs között azért jóval több hasonlóság van, mint azt az első pillantásra hinnénk. Hát kiben volna meg, ha nem a kölniekben, az a híres savoir-vivre?{1} És végül is, nem olyan nagy a különbség a „C’est la vie” meg az „Et is, wie et is”, vagy a „Chacun à son goȗt” és a „Jede Jeck es anders” között…{2} És ugye, a kölni dóm! Legalább olyan csodálatos, mint a Notre-Dame, ami ráadásul nemrég részben le is égett, míg a dóm rendületlenül áll a helyén, őrként vigyázva a Rajna-parti várost.

Egy pillanatra bele is veszett ezekbe a kellemes gondolatokba, amelyekből Leonie kérdése riasztotta fel:

– És ön? Régóta lakik már Kölnben?

– Itt születtem – jelentette ki Susann. – „Home is where my Dom is.”{3}

Egy másik alkalommal estefelé összefutottak a Pane e Cioccolatában, ebben a kis olasz kávézóban az Otto utcában, ahol egyszerű, de finom ételeket szolgáltak fel.

– Nahát, micsoda meglepetés! – kiáltott fel Susann, amikor megpillantotta az ajtón belépő Leonie-t. – Mit keres a kedvenc olaszomnál?

– Hát ez az én kedvenc olaszom – felelte Leonie Beaumarchais. – Mondhatnám, a konyhám meghosszabbítása: ugyanis itt lakom szemben.

Az út túloldalán álló többemeletes, régi bérházra mutatott.

Susann nagyvonalú gesztussal invitálta a saját asztalához újdonsült ismerősét.

– Ideül hozzám? Vagy találkozik valakivel?

– Nem én – csóválta a fejét Leonie, és hátrasimította a haját. – Egyedül vagyok. – Leült, és zavartan mosolygott. – Tudja, nemigen szeretek főzőcskézni. Viszont imádok jókat enni.

– Ó, akárcsak én! – kiáltott fel Siebenschön asszony, és felragyogott az arca. – Erre koccintunk.

Intett a pincérnek, hogy hozzon még egy poharat az asztalhoz, és töltsön Leonie-nak.

– A jó szomszédságra és a finom ételekre – mondta Susann.

– A votre santé!{4} – vágta rá Leonie.

Ezen az éjfélen messze túlnyúló késő nyári éjszakán, amelyre Susann még kiválóan emlékezett, elmesélte a fiatalabb nőnek, hogy immár több éve özvegy, és ez jelentősen visszavetette a főzési kedvét. A csinos Leonie pedig elárulta, hogy sokkal szívesebben olvas, mint hogy órákon át a tűzhely mellett álldogáljon, ráadásul épp nagyon tele a hócipője a különféle szerelmi ügyletekkel – általában a férfiakkal, és közülük is kifejezetten a franciákkal.

– Hazugok, hihetetlenül hazugok! Az ujjuk köré csavarják az embert, azt susogják, chérie, miközben már egy másik nő melengeti az ágyukat – háborgott, miközben már a tiramisujukat kanalazták. – Hát akkor inkább egyedül maradok. – Az utolsó falat mascarponét is kikaparta a tányérból. – Az én küszöbömet aztán nem lépi át többé egy férfi sem!

Susann megragadta Leonie kezét.

– Ez butaság, kedvesem, hogy is mondhat ilyet? Persze hogy át fogja lépni a küszöbét egy férfi. Hiszen még olyan fiatal, és ugye nem minden férfi olyan hazug, akadnak egész rendes példányok is, higgye el nekem!

Eszébe jutott Bertold, és fájdalmasan felsóhajtott.

– De úgy látszik, nem én találom meg őket – mondta Leonie, szintén felsóhajtva.

Egy ideig hallgattak, mivel mindketten a gondolataikba merültek.

– Van egy kis cicám, Mimi… szóval azért nem vagyok egészen egyedül a lakásban – mondta végül Susann, és Leonie megértően bólogatott.

– Ez nagyszerű, a cicák olyan aranyosak!

– Talán önnek is be kéne szereznie egy kis állatot.

– Hát igen… talán.

– De kutyát ne, azzal túl sok a gond!

– Isten ments, dehogy! – nevetett Leonie. – Csak kutyát ne! Úgy nézek ki, mint aki naponta háromszor sétálni viszi a kutyáját? Örülök, ha a hétvégén kialhatom magam.

Susann-nak most mindez végigfutott az agyán, mialatt ott ült a virágos kanapén, Mimi pedig csendesen dorombolt mellette. Elállt az eső, Susann szíve pedig feldobogott az örömtől, ugyanis egyszeriben mindent olyan egyszerűnek látott. Meghívja a kis tanárnőt a Pane e Cioccolatába, és egyszerűen megkéri, hogy vigyázzon Mimire két… nem, inkább három hétig. Hogy elmehessen az utolsó ischiai nyaralására. Talán egész élete legutolsó nyaralására. Lehet, hogy kicsit nyafognia is kell majd, és elővenni a „szívszorító” tekintetét, amelyről Bertold azt mondta, hogy még a követ is meglágyítaná.

Leonie Beaumarchais nem is fog nemet mondani. Ez a fiatal nő pontosan erre a feladatra termett. Nem lakik messze, egyedül él, szereti a cicákat.

Ráadásul igazán bájos személyiség, Mimi is meg fogja szeretni.

2

Az igazán bájos személyiség épp a biciklijét tolta végig a Subbelrather utcán, és szinte tüzet okádott dühében.

– Nem hiszem el! – kiabálta mérgesen a telefonjába, miközben próbálta a vállán tartani épp lecsúszni készülő táskáját. A másik kezével a kerékpárral ügyeskedett, hogy nagyjából egyenesen tolja a járdán (nem sikerült). – Még van képed felhívni és ilyeneket mondani nekem? A történtek után? Hát van bőr a képeden? Takarodj már az életemből, te… te… – És csak úgy záporoztak a nem túl szép kifejezések, a connard és a salaud{5} a legfinomabbak közé tartozott, és semmit sem javított a helyzeten, hogy Leonie Beaumarchais franciául kiabálta ezeket a szavakat.

Egy ártatlan barna szemű, melegítős fiatalember épp akkor lépett ki a dönerestől, és karba font kézzel, kíváncsian figyelte a baszk sapkás nőt.

– Te aztán begurultál, csillagom – jegyezte meg. – Adj csak neki, ne sajnáld! És ha végeztél vele, jöhetsz hozzám – vigyorgott. Leonie megsemmisítő pillantást vetett rá. A férfiak… néha borzalmasan beképzeltek.

– Chérie? Ott vagy még? – vartyogott egy hang a vonal túlsó végén.

– Igen, még itt vagyok, de most már leteszem, mert elegem van.

– Ha leteszed, felülök a következő vonatra, és indulok Kölnbe.

Leonie nagy levegőt vett, mielőtt válaszolt volna. Ez az őrült tényleg képes lenne felbukkanni nála.

– Meg ne próbáld! – Igyekezett nyugodt maradni.

– De Leonie – hízelgett a férfi. – Ne légy már olyan szigorú. Igen, tudom, nagyot hibáztam, de olyan messze voltál, Élodie meg, hát igen, ő Párizsban volt, és én csak egy magányos férfiember voltam…

Valószínűleg ő maga is elhitte ezt a tömény baromságot.

– Jean-Philippe, több mint egy éven át csaltál azzal a nővel, és ha véletlenül nem derül ki, hát ma sem tudnék róla. És én is magányos voltam. Egyedül ültem a kis szobámban Düsseldorfban. De veled ellentétben én éjjel-nappal tanultam. Megszereztem a pedagógiai minősítést, és francia nyelvtant töltögettem a gyerekek fejébe.

Leonie lángoló orcával emlékezett vissza élete legkínosabb pillanatára. Amikor a jelzettnél egy nappal korábban érkezett vissza Párizsba, és már előre örült a Jean-Philippe-pel eltöltendő hosszú hétvégének. Meglepetésnek szánta. A barátja akkor egy hetilapnak dolgozott szabadúszó újságíróként olyan munkabeosztással, amely igen gyakran nyúlt bele az éjszakába. Persze már ez is gyanús lehetett volna. És aztán a szőke csaj az ágyában, ez az Élodie – micsoda ocsmány egy név! –, aki csodálkozva, elkerekedett szemekkel meredt rá.

– Mit keres itt a barátom ágyában? – kérdezte Leonie éles hangon.

– Mit keres itt a barátom lakásában? – kérdezett vissza Élodie.

És amikor elfordult a kulcs a zárban és Jean-Philippe is megjelent, kezében egy üveg vörösborral, azt harsogva, hogy „Chérie, megjöttem, készülj fel az Éjszaka Urának látogatására!”, akkor tetőzött a katasztrófa, és Leonie meg Jean-Philippe románca csakhamar történelemmé vált.

Élodie azonban maradt, legalábbis egy darabig még, ami Leonie-t nagyon idegesítette.

– No de chérie! Nem hiszem el, hogy még mindig haragszol rám! Hiszen már olyan régen történt – susogta a fülébe Jean-Philippe.

– 824 napja, ha pontosak akarunk lenni.

– Hát ezt mondom!

– És ne nevezz chérie-nek!

– Ahogy óhajtod, ma princesse. De tényleg, nem lakhatnék nálad ebben a három napban? A hülye vásár miatt egyetlen szabad odú sincs már Kölnben. Tényleg nincs! Te vagy az egyetlen, akit ismerek ott, és hát, nagyon fontos lenne nekem ez a sztori. Nagyon apróra összehúzódzkodom!

Leonie felháborodottan szusszantott, amit Jean-Philippe nyilvánvalóan a megadás jelének vélt.

– Egyáltalán: honnan szerezted meg az új mobilszámomat?

– Apukádtól.

Ez jellemző a papára!

– Lassan kezd a dolog viccessé válni.

– Miért… hiszen mindig olyan jól kijöttünk az apukáddal!

– Miért is nem csodálkozom ezen?

Leonie összeszorította a száját. Az apja pontosan ugyanilyen szépfiú volt, nem egyszer, nem is kétszer csalta meg a feleségét, mert egyszerűen nem tudott ellenállni egy-egy szép szempár csábításának. Leonie máig nem értette, hogyan tudta az anyja az összes félrelépést megbocsátani. Még amikor a papa végleg elhagyta őket és új családot alapított, akkor is rendszeresen beszélgetett vele telefonon – a régi szép időkre való tekintettel.

– Nem volt mindig minden rossz, Leonie, és apádnak mindennel együtt nagyon nagy szíve van…

– Csak a régi szép időkre való tekintettel – mondta Jean-Philippe, amitől Leonie-nak enyhe hányingere támadt. – És tudod, mit? – szövögette tovább az álmait a férfi. – Talán fel is éleszthetnénk azokat a régi szép időket. Olyan sokszor gondolok rád, gyakran álmodom is veled… a szép szád, a selymes bőröd… nem lehet azt csak úgy elfelejteni. – Mintha megmámorosodott volna a tulajdon szavaitól, felsóhajtott. – Mindig ott a helyed a szívemben, chérie, jól tudod. És persze ha akarod, az ágyamban is.

– Az én ágyamban, ha már erről beszélünk… De erre sohasem kerülhet sor. Ugyanis az ágyam már foglalt.

– Ja… tényleg? – bizonytalanodott el Jean-Philippe. Erre nem számítottál, kis barátom, gondolta kárörvendőn Leonie. – És megkérdezhetem: ki a boldog kiválasztott?

– Egy kölni ügyvéd – hazudott folyékonyan Leonie. – Hamarosan összeházasodunk.

– Hogyhogy? Apukád azt mondta…

– Apámnak sejtelme sincs az életemről – felelte Leonie. Ez nem is volt hazugság. – Attól tartok, Jean-Philippe, hogy más fekhelyet kell keresned. De biztos vagyok benne, hogy sikerülni fog. És megkérhetnélek még valamire?

– Minden kívánságodat teljesítem, chérie – kapott erőre a remény a férfi hangjában.

– Soha többé ne hívj fel.

Kinyomta és eltette a telefont. Áttolta a kerékpárt a rácsos kapun, majd a ház előkertjét körülölelő kovácsoltvas kerítéshez láncolta. Kis kétszobás, erkély nélküli lakásban lakott, ennyit engedhetett meg magának: a lakások ebben a nagyvárosban is igen megdrágultak. Elgondolkozott: tényleg, miért is nem fekszik egy jóképű ügyvéd az ágyában… Egy kedves, komoly férfi, aki nem hazudik annyiszor, ahányszor csak kinyílik a szája. Vajon miért csak olyanok kerülnek az útjába, akik előbb vagy utóbb megcsalják? Talán az apja miatt? Valami kisgyermekkori beidegződés a kedves, hazug férfiakra kondicionálta? Olyan mintára, amit követnie kell, mint alvajárónak a holdat? Jean-Philippe is ilyen szédelgő alak volt. Meg Marcel, aki külön élt a feleségétől, és aki fiatal diáklányként elcsábította őt, amikor a mama unszolására egyszer mégiscsak elutazott az apja kerek születésnapjára… Persze ez a Marcel nem hagyta el végleg a feleségét, egyszerűen nem volt képes dönteni, és amikor Leonie határozottan választás elé állította, mégiscsak az exe mellett maradt. És az édes Maximilian, az első nagy szerelme, az angyalarcú, ő is rútul elárulta: egy este meglátta őt a parkban, amint vadul csókolt egy másik lányt az osztályból, sőt a szoknyáját is feltolta az esti szürkületben… Tizenhat éves szíve akkor tört össze először, csak romok és cserepek maradtak. És persze a német férfiak se voltak jobbak. Leonie rosszkedvűen kereste elő a kulcsait. Talán egy picikét ügyetlenebbül hazudnak. Legalábbis Leonardon, a szőke, göndör, lefegyverző mosolyú egyetemistán, aki úgy szórta szét a telefonszámát, mint a konfettit, elég hamar átlátott.

– Nem gondoltam, hogy ilyen szűk látókörű vagy – morogta a fiú a búcsúzáskor. – Azt hittem, a kapcsolatunk inkább fizikai jellegű.

Leonie keserűen elmosolyodott. Nyilvánvaló: az ő sorsa az, hogy elhagyják. Az őstapasztalatot már nagyon kicsi korában megélte, amikor az egyik párizsi Monoprix-ben elveszett. Mintha egy örökkévalóságig bolyongott volna zokogva az élelmiszerrészleg folyosóin, mielőtt egy kedves pénztárosnő megszólította, aztán bemondatta az apja nevét. Ez a negyedórás tévelygés az áruház óriási polcsorai között életre szóló traumát okozott neki. Talán ezért is utálja a szupermarketeket, és jár inkább kisboltokba. Mivel a franciák nem szívesen vásárolnak szupermarketekben, ha az apjának hiszünk, akkor ez is a „francia örökség” részét képezte – akárcsak a szépség szeretete és a csinos cipők iránti vonzalom.

– El vagyok bűvölve. Egy igazi francia rejtőzik benned! – mondta az apja egyszer, amikor Leonie meglátogatta Párizsban. Egy kicsit eltolta magától a lányát, hogy jobban megcsodálhassa. – Több van benned belőlem, mint gondolnád.

– Remélem, nem így van – felelte akkor élesen Leonie, mivel a már említett okok eléggé ambivalenssé tették kettőjük kapcsolatát. De a tükörben felismerte apja lágy pillantású barna szemét és a gödröcskéket az arcán, amelyek akkor jelentek meg, amikor mosolygott.

Leonie fogta a táskáját és a folyosóra lépett. Egyszerre nagy fáradtság fogta el. Jean-Philippe orcátlan kérése nélkül is épp elég fárasztó volt a napja. Az 5. b aprócskái megrohanták, mihelyt belépett a terembe, és mindent el akartak mesélni neki. Hétvége után mindig nagyon zűrös volt a helyzet. A szünetben, labdázás közben két fiú összefejelt, egyiküknek felrepedt a bőre, az orvosi szobában kellett kezelni, a másiknak a szüleit agyrázkódásgyanú miatt fel kellett hívni. Stabil idegrendszer kell az általános iskolához!

Amikor a zsebében rezegni kezdett a telefon, szabályosan érezte, amint az adrenalin szétárad a testében. Ez a pasi rosszabb, mint száz ötödikes együttvéve.

– Úristen, mit akarsz még? – sziszegte a telefonba. – Nem megmondtam, hogy ne hívj többet?

A túlsó végen megrökönyödött hallgatás.

– Leonie? Maga az? – szólt bele aztán Susann Siebenschön félénken. – Zavarom?

– Jaj, hát ön az, Siebenschön asszony! Dehogy, dehogyis, egyáltalán nem! – szedte össze magát villámgyorsan Leonie.

– Ó, de jó, drága Leonie! Ugyanis egy kis merényletet akarok elkövetni ön ellen. – Siebenschön asszony zavartan kacarászott. – Meghívhatnám holnap estére a Pane e Cioccolatába? Olyan fél nyolc tájban?

– Igen, persze. Miért is ne? – Leonie elmosolyodott a régimódi körülményeskedésen. Mondjuk, azt nem tudhatta, hogy a kedves meghívás nem CSAK a vacsorameghívást rejti. – Igazán nagyon kedves, persze, szívesen megyek – mondta ezért, és nem is sejtette, hogy ezzel a mondattal az életében új korszak kezdődik.

3

Susann Siebenschön reszkető kézzel tette le a telefont. Hát megtette, tényleg megtette! Miután Leonie-val beszélt, egy lendülettel előkereste a régi jegyzetfüzetét, és feltárcsázta a Hotel Paradisót. Öt év óta először.

– Hotel Paradiso, buongiorno! – jelentkezett egy komoly férfihang, amely azonnal meghitten ismerősnek tetszett.

– Igen, halló… itt Susann Siebenschön… Kölnből – fűzte hozzá a biztonság kedvéért. A Paradiso recepcióján beszéltek németül, és ezt Susann mindig nagyon kellemesnek találta. – Talán még emlékszik rám.

Egy kis szünet, aztán a túlvégen a másik hang eksztatikusan felkiáltott:

– Ó, neeeem! Signora Siebenschön! – ordította a telefonba Massimo. – Hát persze, hát persze hogy emlékezünk! Hogy van, signora? Olyan rég nem hallottunk már önről, azóta, amióta a szegény férje… mamma mia, micsoda szerencsétlenség! – És Massimo egy pillanatra tisztelettel elhalkult. – Mennyi idő is telt már el azóta?

– Öt év – felelte Susann, és a szálloda karácsonyi üdvözleteire gondolt, amelyeket azóta is minden évben megkapott.

– Ó, atyavilág, már öt éve! Mindig beszéltünk róla, hogy vajon mit tetszik csinálni, és vajon hogy van abban a hideg Németországban… Signora Siebenschönnel beszélek! – szólt hátra valakinek, amire örömteli hangok reagáltak. – Hát hogy van a signora?

Susann egészen meghatódott.

– Hát tudja, most, hogy beszélünk, sokkal jobban – mondta az igazságnak megfelelően. – A csípőmmel bajlódom egy keveset, és arra gondoltam, jó volna megint elutazni Ischiára, még ha szegény Bertold nélkül is…

– Si, szegény Bertoldo úr… – Massimo részvéttel sóhajtott. – De igen, signora, jöjjön csak, jöjjön, de nagyon fogunk örülni! És annak a rossz csípőnek meg majd adunk egy iszapkúrát, egy picikét mindennap tetszik úszni a jó kis gyógymedencénkben, esténként egy pohárka vörösbor, tutto bene, minden jóra fordul, majd meglátja!

Hát ez nagyon is jól hangzik, állapította meg Susann.

– Egyáltalán van még szabad szobájuk?

– Mikor jönne, signora Siebenschön? Mikor?

– Május végén… úgy… három hétre.

– Maggio… lássuk csak, lássuk csak… – Massimo mindent megismételt, ha örült vagy egy kicsit izgatott volt. A háttérben hallatszott az egér kattogása, ahogy a számítógépben keresgélt.

– Hmm, hmm – hümmögött aggodalmasan. – Attól tartok, nem túl rózsás a helyzet… – Megint csend. Aztán: – Ecco, szerencsénk van, tudok adni egy szobát május harmadikától három hétre, de később már nemigen lesz, majd csak szeptemberben… De jöjjön mindjárt május elején, akkor van még szabad szobánk. Az utolsó kétágyasunk. A 225-ös… Nagyon szép sarokszoba, kilátással a tengerre!

Susann mintha emlékezett volna a sarokszobára, amelyből nemcsak a tengert lehetett látni, hanem a szép medencés részt is a királypálmával.

– Lefoglalhatom akkor, signora? És elintézhetem a repülőt? Meg a transzfert a nápolyi reptérről a kikötőbe, aztán a kompot, aztán a mi sofőrünk elhozza Ischia Portóból, mint mindig, igen?

Susann Siebenschön nagyot nyelt. Addig már csak két hét van, és még meg se kérdezte Leonie-t Mimiről… Viszont akkor ezt mindjárt holnap pótolnia kell. Szeptemberben talán már kés alá kell feküdnie. Leonie biztosan megérti, hogy ez bizonyos szempontból vészhelyzetnek is tekinthető. És ugye, májusban iskolai szünet sincs, akkor biztos, hogy a tanárok is otthon vannak. És csak nem akkora megterhelés napjában kétszer bemenni egy lakásba, megetetni egy aranyos cicát, és egy kicsit játszani vele. Persze nem kéri ingyen, valamit ad majd Leonie-nak, ez magától értetődő. Susann úgy döntött, hogy kész tények elé állítja a fiatalabb nőt. „Ha megvannak a tények – szokta volt mondogatni szegény Bertold –, akkor már minden megy magától.”

– Mint mindig – felelte bátran. – Igen, lefoglalom azt a szobát.

Susann Siebenschön másnap egész nap különös izgatottságot érzett. Reggeli után – mint mindig, most is egy kis mazsolás cipót evett vajjal, utána meg egy sajtos kenyérszeletet – elővett a hálószobaszekrényből pár könnyebb nyári ruhát, és a tükör előtt sorban fel is próbálta őket. Elment a fodrászhoz hajtőfestésre, és a haja újra sötéten hullámzott a vállára. Susann mindig is büszke volt sűrű hajára. A vele egykorú nőkkel ellentétben nem vöröses árnyalatúra festette a haját, és rövidre se vágatta. Nemigen értette, miért gondolják azt a hajviseletet az ismerősei könnyen kezelhetőnek, egyszerűnek. Hiszen nyugdíjasként igazán ráért ilyesmivel bíbelődni. Több ideje volt, mint bármikor. Persze minden egy kicsit lassabban ment, mint régen. Meg is lepődött, hogy az a kevés tennivalója valahogy mégis kitölti a napjait. Susann is rákapott, hogy ebéd után szunyókáljon egyet a kanapéján. Mihelyst lehevert, Mimi már ott is termett, és végigfeküdt rajta. Egy kicsit dagasztott a mellkasán, majd elégedetten elnyújtózott, és kis teste úgy hullámzott Susann lélegzetvételétől, mint egy aprócska hajó. Így szunyókáltak gyakran együtt, és mire Susann felébredt, lassan el is jött az ideje a délutáni kávénak, amihez azért megint csak dukált egy szelet sütemény. Mimi szintén kapott pár finom falatot.

A mai napon azonban Susannt elkerülte az álom.

Elhatározta, hogy délután elintéz egy-két telefont. Volt néhány ismerőse, akikkel rendszeresen beszélgetett. Akadtak köztük olyanok, akik szerettek utazgatni, de olyanok is, akik csak jajgattak az időjárás vagy a betegségeik miatt. Marlene Kürten a múlt héten leesett az elektromos kerékpárjáról és a karját törte. Petra férje pedig átment a saját lábán a fűnyíróval… Te jó ég! Susann örült, hogy nincs se elektromos kerékpárja, se kertje. És persze voltak jó hírek is: Marianne Freimann lányának megszületett a második kislánya. Sajnos meg kellett császározni, de mindenki remekül van.

Susann mindent türelmesen végighallgatott. De ha őszinte akart lenni, be kellett vallania magának: mindezzel csak az időt akarta lerövidíteni estig. Hatkor felöltözött, kirúzsozta a száját, megigazította a frizuráját, felkötötte a virágos sálját, és elégedetten bólintott, amikor egy utolsó pillantást vetett magára az előszobai tükörben. Indulás! Lifttel ment, és odalent a lépcsőházban összefutott Franzen úrral, egy idősebb, egyedülálló szomszéddal a földszintről, aki morcosan tanulmányozta a házkezelőség plakátját.

– Jó estét, Franzen úr – köszönt jókedvűen Susann, jó hangosan, mert Franzen úr egy kissé nagyothallott.

– Már májusban cserélni akarják az ablakokat és renoválni a homlokzatot – morogta a férfi válaszképpen. – Én úgy tudtam, csak augusztusban kerítenek rá sort. Na, lesz is itt zaj meg mocsok. Utálom a mesterembereket – pislogott sötéten.

– Micsodát… a homlokzatot? – Susann is odaállt a hirdetmény elé, és figyelmesen végigolvasta. Egy kicsit rosszul is lett, mire a végére ért. Halványan emlékezett, hogy a legutóbbi tulajdonosi lakógyűlésen elhatározták, hogy foglalkoznak a kissé leharcolt homlokzattal. No de miért éppen most?

– Ó, te jószagú… – mondta, és már látta, amint ischiai szép álma szappanbuborékként pattan szét. Mimi nem maradhat a lakásban, ha itt a mesterek ki-be járnak, felállványozzák a homlokzatot és ezen az állványon reggeltől estig rohangálnak, kopácsolnak, vakolnak – és persze az ablakoknak nyitva kell lenniük, ha lefestik őket. Susann Siebenschönt az ájulás kerülgette.

– De ez… ez borzasztó – hebegte.

Franzen úr pedig, aki ezeket a szavakat érdekes módon meghallotta, keserűen mosolygott a nem várt támogatáson.

– Hát mondom én. A házkezelőség azt csinál, amit csak akar.

{1} Illemtudás. (francia)

{2} Az „Ez van, ezt kell szeretni”, illetve az „Ízlések és pofonok” szólások francia, illetve német (kölni) változatai.

{3} Ahol a dómom, ott az otthonom. (angol)

{4} Egészségére! (francia)

{5} Francia szitokszavak.