A
Holland
Ház

Ann
Patchett

részlet

Budapest, 2025

Fordította

Lévai Márta

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Ann Patchett: The Dutch House

Copyright © 2019 by Ann Patchett

All rights reserved.

Festmény © Noah Saterstrom

Design © Robin Bilardello

Borító kép © Getty Images

Hungarian translation © Lévai Márta, 2025

© XXI. Század Kiadó, 2025

ISBN 978 963 568 589 9

ISSN 2560 1822

A könyvet Patrick Ryannek ajánlom.

első
rész

Első fejezet

Amikor apánk először hozta el a Holland Házba Andreát, Sandy, a házvezetőnő, bejött a nővérem szobájába, és lehívott minket a földszintre.

– Apátok szeretné, ha megismernétek egy barátját – mondta Sandy.

– Munkahelyi barátja? – kérdezte Maeve. Mivel ő volt az idősebb, szélesebb rálátása volt a barátság fogalmára.

Sandy mérlegelte a választ, mielőtt felelt:

– Szerintem nem. Hol az öcséd?

– Az ablakfülkében – felelte Maeve.

Sandynek el kellett húznia a függönyt, hogy rám lásson.

– Minek ez a függöny?

Mögötte olvastam.

– A magánszférám miatt – feleltem, bár nyolcévesen nem tudtam pontosan, mit jelent az, hogy magánszféra. Ám a szó tetszett, és szerettem, ahogy a behúzott függönyök elbarikádozták a kuckómat.

Titokzatosnak találtam, hogy látogatónk érkezett. Apánknak nem voltak barátai, legalábbis olyanok nem, akik szombaton késő délután vendégségbe jöttek volna hozzánk. Elhagytam a titkos helyemet, és a lépcsősor tetején lefeküdtem a szőnyegre. Tapasztalatból tudtam, ha padlón fekve kilesek a tartóoszlop meg a korlát között, pontosan a szalonra látok. Az apánk ott állt a kandalló előtt egy nő társaságában, és az alapján, amit láttam belőlük, úgy tűnt, Mr. és Mrs. VanHoebeek portréit nézegetik. Felálltam, és visszamentem a nővérem szobájába, hogy jelentést tegyek, mit láttam.

– Egy nő az – mondtam Maeve-nek. Sandy már tudott erről.

Sandy megkérdezte, mostam-e fogat, ami alatt azt értette, aznap reggel megtettem-e. Délután négykor senki sem mossa meg a fogát. Szombatonként minden feladat Sandy nyakába szakadt, mert Jocelyn szabadnapos volt. Sandy rakta meg a tüzet a kandallóban, ő nyitott ajtót a látogatónak, ő kínálta körbe az italokat, és most mindennek tetejébe még az én fogammal is törődnie kellett. Sandy szabadnapja hétfőn volt. Vasárnaponta Sandy és Jocelyn is kimenőt kapott, mert apám szerint az embereket nem szabad arra kényszeríteni, hogy vasárnap dolgozzanak.

– Mostam – feleltem, mert valószínűleg megtörtént.

– Mosd meg újra – utasított Sandy. – Fésülködj meg.

Utóbbi a nővéremnek szólt, akinek hosszú, fekete haja olyan dús volt, mintha tíz ló farkát fogták volna egybe. Nem létezik annyi fésülés, amennyi után az a haj jól fésültnek hatott volna.

Amikor Sandy úgy ítélte meg, szalonképesek vagyunk, Maeve-vel lementünk a földszintre, megálltunk az előtér széles boltívei alatt, és néztük, hogyan szemléli apánk és Andrea a VanHoebeekeket. A felnőttek nem vettek észre bennünket, vagy nem törődtek velünk – nehéz volt eldönteni –, ezért némán várakoztunk. Maeve-vel jól tudtuk, minél csöndesebbnek kell maradnunk odabent a házban, ne bosszantsuk fel apánkat, bár az még jobban bosszantotta, ha úgy érezte, lopva törtünk rá. Apánk a kék öltönyét viselte. Szombatonként sosem hordott öltönyt. Ekkor figyeltem fel először arra, hogy hátul őszülni kezdett a haja. Andrea mellett még magasabbnak látszott, mint amilyen valójában volt.

– Megnyugtató lehet, hogy itt vannak veled – mondta Andrea apánknak. Nem apám gyerekeire értette, hanem a festményekre. Mr. és Mrs. VanHoebeek, akiknek, amennyire én tudtam, nem volt keresztnevük, öregek voltak a festményeken, de nem vénséges vének. Mindketten fekete ruhát viseltek, és régi időkből ismerős, karót nyelt szertartásossággal álltak egymás mellett. Külön keretben függtek a falon, mégis annyira együtt voltak, annyira egy házaspárnak tűntek, hogy mindig úgy képzeltem, eredetileg egyetlen nagy festményt vágtak félbe. Andrea hátrabillentett fejjel tanulmányozta a két alattomos szempárt, amelyek folyton helytelenítve meredtek a szobában tartózkodó fiúra, bármelyik kanapéra ült is le. Maeve néma csöndben a bordáim közé bökött az ujjával, hogy megnyikkanjak, de sikerült visszafognom magamat. Még nem mutattak be minket Andreának, akiből hátulról csak annyit láttunk, hogy kis termetű, takaros ruhát visel, amit övvel fogott össze a derekán, kontyba csavart, világosszőke hajára sötét kalapot tűzött, amely nem volt nagyobb egy csészealjnál. Apácák neveltek, tudtam, nem hozhatom kínos helyzetbe a vendéget azzal, hogy felnevetek. Honnan tudhatta volna Andrea, hogy a festmények és a rajtuk szereplő emberek a házzal együtt kerültek a birtokunkba, ugyanúgy, ahogy minden egyéb, ami a házban volt?

A szalonban kifüggesztett VanHoebeek-portrék szolgáltak igazi látványosságként, életnagyságban megörökítve ezt a két, korosodó, megviselt embert, akiknek szigorú, csúf arcát holland lelkiismeretesség és a fény jellegzetesen holland felfogása hatotta át, ám a ház minden szintjén többtucatnyi kisebb portrét lehetett találni – a gyerekeiket a folyosókon, a felmenőiket a hálószobákban, és a házban itt is, ott is ránk néztek a falakról a további, megnevezetlen emberek, akiket csodáltak. Tízéves korában készült Maeve-ről is egy portré, és bár távolról sem volt akkora, mint a VanHoebeekeké, minden részletében ugyanolyan jó volt. Az apám Chicagóból hívott meg egy híres festőt, aki vonattal érkezett. Úgy mesélik, hogy eredetileg az anyánk portréját jött megfesteni, de anyánk, akinek nem szóltak előre, hogy a festő két hétig a házunkban fog lakni, nem volt hajlandó modellt ülni, ezért helyette Maeve-ről készült portré. Miután keretbe került, apám a szalonban akasztotta fel, szemtől szemben a VanHoebeekekkel. Maeve szívesen mondogatta, hogy ott tanulta el, hogyan kell leereszkedően nézni az emberekre.

– Danny – fordult végre felénk apánk, olyan arccal, mint aki arra számított, hogy pontosan ott állunk, ahol álltunk. – Gyere, üdvözöld Mrs. Smitht.

Mindig úgy fogom látni a jelenetet, hogy Andrea egy pillanatig leesett állal bámult Maeve-re és rám. Még ha apám nem is említette a gyerekeit, akkor is tudnia kellett, hogy létezünk. Elkins Park minden lakosa tudta, mi történt a Holland Házban. Andrea talán azt hitte, az emeleten maradunk. Végtére is a házat akarta megnézni, nem a gyerekeket. De az is lehet, hogy arckifejezése kizárólag Maeve-nek szólt, aki tizenöt éves létére, teniszcipőben is egy fejjel magasabb volt, mint Andrea magas sarkúban. Azután, hogy kiderült, várhatóan magasabb lesz minden osztálytársnőjénél, meg a fiúk legtöbbjénél is, Maeve hajlamos volt begörnyeszteni a vállát, és apánk folyton kérlelhetetlenül igazgatta a testtartását. Fejet-fel-vállat-hátra – akár ez lehetett volna Maeve új neve. Apánk éveken át, minden adandó alkalommal nagyokat ütött tenyérrel a nővérem két lapockája közé, akárhányszor elhaladt mellette egy helyiségben, és ennek előre nem látott következménye volt, hogy Maeve most úgy állt, mint a királynő katonája őfelsége színe előtt, vagy mint maga a királynő. Még én is láttam, hogy félelmetesnek láthatja bárki: a magasságát, a fényes, fekete hajtömeget, ami valóságos falat képezett az arca körül, azt, ahogy csak a szemét ereszti lejjebb, ha rá akar látni valakire, ahelyett, hogy a nyakát mozdítaná. De én nyolcévesen még megnyugtatóan alacsonyabb voltam, mint a nő, akit apánk később feleségül vett. Kezet nyújtottam, megszorítottam apró kezét és bemutatkoztam, aztán Maeve is követte a példámat. Mindenki úgy emlékszik, hogy Maeve és Andrea kezdettől nem voltak szimpatikusak egymásnak, de ez nem igaz. Maeve tökéletesen udvariasan és korrekten viselkedett, amikor megismerkedtek, és mindaddig így folytatta, míg lehetséges volt.

– Örvendek. Hogy van? – mondta a vendégnek, és Andrea azt felelte, nagyon jól.

Andrea valóban jól volt. Természetesen. Évek óta az a cél lebegett a szeme előtt, hogy bejusson a házba, a karját apánkéba fűzve lépkedjen fel a széles kő lépcsősoron, majd át a vörös csempepadlós teraszon. Ő volt az első nő, akit apánk hazahozott, mióta anyánk elment, bár Maeve-től úgy tudtam, egy ideig volt valami köztük a dadusunkkal, egy ír lánnyal, Fionával.

– Szerinted lefeküdt Finomhajjal? – kérdeztem a nővéremtől. Gyerekkorunkban Finomhajnak hívtuk Fionát, részben mert számomra nehézségeket okozott, hogy kimondjam a Fiona nevet, részben pedig azért, mert a dadus gyönyörű, selymes vörös haja megbabonázó látványt nyújtott, ahogy a hátán végighullámzott. A viszonyról szóló híradás ugyanúgy jutott el hozzám, ahogy a legtöbb információ: sok évvel a történtek után, a Holland Ház előtt parkoló autóban tudtam meg a nővéremtől.

– Vagy ez történt, vagy éjszakánként takarított apánk szobájában – felelte Maeve.

Apám és Finomhaj in flagrante delicto. A fejemet csóváltam.

– Valahogy nem látom magam előtt.

– Ne is próbáld magad előtt látni. Atyaég, Danny, ez undorító! Mindenesetre gyakorlatilag még kisbaba voltál Finomhaj idején. Meglep, hogy egyáltalán emlékszel rá.

De hiszen Finomhaj megütött egy fakanállal, amikor négyéves voltam! Még mindig megvolt a kicsi, golfütő alakú sebhely a bal szemem mellett – Finomhaj keze nyoma, ahogy Maeve hívta. Finomhaj utóbb azt állította, épp egy lábasban kevergette az almaszószt, amikor megijesztettem azzal, hogy váratlanul belekapaszkodtam a szoknyájába. Meg azt, hogy megpróbált távolabb terelni a tűzhelytől, és természetesen sohasem akart volna megütni, bár nekem az a véleményem, nem könnyű véletlenül arcon ütni egy kisgyereket fakanállal. A történet csak annyiból érdekes, hogy ez az első határozott emlékem – mind a saját életemmel, mind egy másik személlyel, mind a Holland Házzal kapcsolatban. Anyánkra egyáltalán nem emlékszem, arra viszont igen, hogyan szakítja fel Finomhaj fakanala a bőrömet az arccsontomon. Emlékszem, Maeve, aki kint volt a folyosón, rohanvást jött be a konyhába a sikoltozásomat meghallva, pont ahogy az őzek ugrálták át a birtok hátsó részét keretező sövényt. Finomhajra vetette magát, a tűzhelynek lökte, a lángok kéken felizzva csaptak a magasba, és az almaszósszal teli, forró lábos a padlóra csapódott, mindnyájunkon sok-sok tűhegy nagyságú égési nyomot hagyva. Engem orvoshoz vittek, aki hat öltéssel zárta össze a sebet, Maeve kezét bekötözték, Finomhajat elbocsátották, pedig emlékszem, milyen szívhez szólóan sírt és mondogatta, mennyire sajnálja, bizonygatva, hogy csak baleset volt. Nem akart elmenni a háztól. Ez volt apánk másik kapcsolata a nővérem szerint, és nyilván nem téved, mert ha én négyévesen szereztem a sebhelyet, akkor a nővérem már tizenegy volt.

Finomhaj szülei annak idején történetesen a VanHoebeek családnak dolgoztak mint sofőr és szakácsnő. Finomhaj a Holland Házban töltötte a gyerekkorát, jobban mondva a garázs fölötti kis lakásban, ezért amikor sok év után újra felmerült a neve, eltöprengtem, vajon hová mehetett, miután kiadták az útját.

Finomhaj volt a házban az egyetlen, aki valóban ismerte a VanHoebeek család tagjait. Még apánk sem találkozott velük, pedig az ő székeiken ültünk, az ő ágyaikban aludtunk, és az ő holland fajansz étkészletükben tálaltuk az ételeket. A VanHoebeek családról nem voltak történeteink, de bizonyos értelemben maga a ház volt a történet, és ez az ő házuk volt. A vagyonukat cigaretta-nagykereskedelemmel szerezték, Mr. VanHoebeek közvetlenül az első világháború kitörése előtt fogott bele a gyümölcsöző üzletbe. A harctéren, a lelkesedést és a fegyelmet fenntartandó, ellátták cigarettával a katonákat, akik a háború befejeztével magukkal hozták a szokást, ami kitartott egy évtizeden át a jólétben. A gyors ütemben gazdagodó VanHoebeek család házat építtetett egy akkor még Philadelphia területén kívül eső földbirtokon.

A ház megdöbbentő sikere az építésznek köszönhető, bár mire észbe kaptam, hogy utánajárjak, már nem találtam másik általa tervezett épületet, amely fennmaradt volna. Előfordulhat, hogy egyik, vagy esetleg mindkét savanyú arcú VanHoebeek afféle mély szépérzékű látnok volt, de az is, hogy az ingatlan egyszerűen sokkal nagyobb csodának bizonyult utóbb, mint bármelyikük sejtette volna, de az sem kizárt, hogy az első világháború után Amerikában csak úgy hemzsegtek a mesteremberek, akik rég elfeledett szabványok szerint dolgoztak. Bármi is volt a magyarázat, a ház, amelyet végül birtokba vettek – amit később mi vettünk birtokba – a szerencse és a tehetség összjátékának páratlan megtestesülése volt. Nem tudom, hogyan keltheti egy háromemeletes épület azt a benyomást, hogy pontosan a megfelelő mértékű teret foglalja el, de a Holland Háznak sikerült. Bár talán jobb megfogalmazás, hogy az épület maga a megtestesült, nevetséges nagyzolás és pazarlás, és mint ilyen, bárki számára túl nagy lett volna, mégsem vágytunk soha arra, hogy másmilyen legyen. A Holland Ház elnevezés, ahogy Elkins Parkban, Jenkintownban, Glenside-ban, és végig, egészen Philadelphiáig emlegetni kezdték, nem a ház építészeti stílusára, mint inkább a lakóira vonatkozott. A Holland Ház volt a hely, ahol a kimondhatatlan nevű holland emberek éltek. Ha az ember bizonyos távolságból nézett a házra, úgy tűnt, mintha néhány centivel a domb fölött lebegne, amelyre épült. Az üvegezett bejárati ajtó szárnyait körülvevő többi üvegfelület akkora volt, mint egy-egy kirakat, és öntöttvasból formált szőlőindák tartották a helyükön. Az ablakok részben beengedték a napfényt, részben visszatükrözték a széles pázsit felé. Nevezhetjük neoklasszicista stílusúnak, de olyan egyszerű vonalak jellemezték, amelyek inkább a mediterrán és francia építészet alkotásaihoz közelítettek. A szalonban, a könyvtárban és a szülők hálószobájában található delfti fajansz kandallóburkolatokról, noha valójában nem Hollandiában gyártották, az a hír járta, hogy egyenesen egy utrechti kastélyból hozták el, úgy adta el valaki a VanHoebeek családnak egy szerencsejáték-tartozás fejében. A ház, a kandallókkal együtt, 1922-ben készült el.

– Hét jó évet megértek, mielőtt a bankárok elkezdtek kiugrálni az ablakokon – helyezte el az őseinket Maeve a történelemben.

Azon a napon hallottam életemben először az eladott birtokról, amikor Andrea megjelent a házban. Követte apánkat az előtérbe, és kinézett a ház előtti gyepre.

– Milyen sok üveg! – jegyezte meg olyan hangon, mintha azt számolgatná, hogy ennyi üveget ki lehet-e cserélni valódi falra. – Nem aggódik, hogy az emberek benéznek?

Nemhogy be lehetett nézni a Holland Házba, de egyenesen keresztül is látott rajta az ember. A házat úgy tervezték, hogy középen keskenyebb legyen, és a tágas előcsarnokból egyenesen abba a helyiségbe lehetett jutni, amit mi obszervatóriumnak neveztünk: egy teljes falat betöltő üvegfelületen át lehetett megnézni a hátsó kertet. A kocsifelhajtón állva az ember tekintete végigfuthatott a ház elülső lépcsőin, a teraszon, keresztül a kétszárnyú bejárati ajtón, az előcsarnok széles márványpadlóján, akár még az orgonákat is megpillanthatta, amelyek hanyagul ringatóztak a ház mögötti kertben.

Apánk felnézett a mennyezetre, aztán úgy vándorolt a tekintete az ajtó egyik, majd másik oldalára, mintha ezt most először gondolná végig.

– Elég távol vagyunk az utcától – felelte végül. Ezen a májusi délutánon a birtok határát jelző hársak dúsan meg voltak rakva lombbal, és a lejtős, zöld pázsit, amelyen úgy hengergőztem nyaranta, mint a kutyák, széles volt, és a távolba futott.

– És éjszakánként? – vetette fel aggodalmas hangon Andrea. – Azon gondolkodom, nem lehetne-e valahogyan függönyöket akasztani eléjük.

Azt, hogy valaki függönyökkel akarja eltakarni a kilátást, nemcsak lehetetlennek találtam, hanem a legostobább agyszüleménynek is, amit életemben hallottam.

– Ön talán látott minket éjszakánként? – kérdezte Maeve.

– Ne felejtse el, mekkora volt a birtok abban az időben, amikor a hely épült – szólt apánk, figyelmen kívül hagyva Maeve szavait. – Több mint nyolcvanhektárnyi. Egészen a Melrose Parkig futott a terület.

– De miért adták el? – Andrea hirtelen megértette, mennyivel több értelme van ilyen házat építeni, ha nincsenek körülötte más házak. A szem messze ellátott a lejtős, pázsitos területen túlra, a bazsarózsa- és rózsaágyásoknál is távolabbra. A szem végigkószálhatott a széles völgyön, bekukkantva az erdőbe, mert így, ha akár VanHoebeekék, akár valamelyik vendégük kinézett este a bálterem ablakán, nem láttak más fényt, mint a csillagokat. Akkoriban nem volt itt utca, nem volt szomszédság, azonban most már telente, amikor a fák elhullajtották a leveleiket, tökéletesen látható volt az utca, és a túloldalon Buchsbaumék háza.

– A pénz miatt – felelte Maeve.

– A pénz miatt – bólintott apánk. Nem túl nehéz kitalálni. Nekem nyolcéves létemre is sikerült.

– Mekkorát tévedtek! – Andrea szája körül megfeszültek az izmok. – Gondoljunk csak bele, milyen gyönyörű lehetett ez a hely. Több tisztelettel kellett volna bánniuk vele, ha engem kérdeznek. Ez a ház egy műremek.

Ekkor felnevettem, mert úgy értelmeztem Andrea szavait, hogy VanHoebeekéknek őt kellett volna megkérdezniük, mielőtt eladták a birtokot. Apám bosszús hangon megkérte Maeve-et, hogy kísérjen fel az emeletre. Mintha azt gondolná, elfelejtettem, merre kell menni.

A kartondobozokban sorakozó, gyárban készült cigaretta a gazdagok luxusa volt, ahogy a sokhektáros birtok is, amelyet sosem jártak be a tulajdonosaik. A földterületet apránként lenyesegették a házról. Az ingatlan hanyatlását a hivatalos dokumentumok megörökítik, közjegyzői okiratokban jól látható. A tulajdonosok parcellákat tettek pénzzé, hogy kifizessék az adósságaikat – egy-két hektárt, aztán húszat, majd tizenegyet. Elkins Park egyre közelebb került az ajtóhoz. A VanHoebeek család így átvészelte a nagy gazdasági válságot, de Mr. VanHoebeek 1940-ben meghalt tüdőgyulladásban. Az egyik VanHoebeek fiú nem érte meg a felnőttkort, a két idősebb fiú a háborúban veszett oda. Amikor Mrs. VanHoebeek 1945-ben meghalt, már semmi eladható nem maradt, csak az oldalsó kert. A ház és mindaz, ami benne volt, a bank kezébe került. Béke poraira.

Finomhaj a Pennsylvaniai Hitel- és Takarékszövetkezet kegyéből a házban maradhatott, kis összegű járandóság fejében gondozta az ingatlant. A szülei meghaltak, vagy talán más állást találtak maguknak. Mindenesetre Finomhaj egyedül lakott a garázs fölött, és mindennap ellenőrizte a házat, hogy nem szivárog-e be a víz a tetőn át, vagy nincs-e csőtörés. Kézi fűnyíróval vágott a garázs és a főbejárat között egy egyenes ösvényt a fűbe, a gyep többi részét meghagyta, hadd nőjön szabadon. A ház hátsó részéhez közeli, megmaradt fákról leszedte a gyümölcsöt, és almasajtot meg őszibarackbefőttet tett el télire. Mire apánk megvásárolta a helyet 1946-ban, a bálteremben mosómedvék tanyáztak, és megrágták a falban futó vezetékeket. Finomhaj csak olyankor lépett be a házba, amikor a nap a legmagasabban állt, mert ebben az órában az éjszakai életet élő állatok összebújva, mélyen aludtak. Az volt a csoda, hogy nem gyulladt ki az épület. A mosómedvéket végül sikerült befogni, és megszabadulni tőlük, de a bolháikat hátrahagyták, amelyek beleköltöztek mindenbe. Maeve azt mesélte, a házzal kapcsolatos legkorábbi emlékeiben mindig vakarózik, és arra is emlékezett, hogy Finomhaj minden sebre fehér pöttyöt festett kalaminkenőcsbe mártott fültisztító pálcikával. A szüleim felvették Finomhajat, hogy legyen a nővérem dadusa.

***

Első alkalommal akkor parkoltunk le Maeve-vel a VanHoebeek Streeten (van-hú-bék, amit Elkins Parkban mindenki hibásan, van-ho-bíknek ejt), amikor hazajöttem a Choate-ból tavaszi szünetre. Abban az évben tévedés volt a tavaszt emlegetni, mert a talajt harminccentis hóréteg fedte, mintha csak áprilisi tréfa volna, a zord tél zárlata gyanánt. A valódi tavaszt, mint megtanultam az első szemeszter alatt a bentlakásos iskolában, csak azok a fiúk tapasztalhatják meg, akiket a szüleik vitorlázni visznek Bermudára.

– Mit csinálsz? – kérdeztem a nővéremet, amikor megállt a kocsival Buchsbaumék háza előtt, a Holland Házzal átellenben.

– Meg akarok nézni valamit. – Maeve előrehajolt, és benyomta a szivargyújtót.

– Nincs itt semmi látnivaló – ellenkeztem. – Menjünk tovább. – Rosszkedvem volt, egyrészt az időjárás miatt, másrészt amiatt, amit én magam durva egyenlőtlenségnek láttam aközött, amit kaptam, és amit megérdemeltem volna. Annak mindazonáltal örültem, hogy újra Elkins Parkban lehetek, meg annak, hogy a nővérem autójában ülök, egy kék Oldsmobile-ban, még gyerekkorunkból, amit az apánk a nővéremnek adott, amikor Maeve-nek saját lakása lett. Mivel tizenöt éves voltam, és általában véve elég agyatlan, azt hittem, az otthonos érzés, ami átjárt, az autóval van összefüggésben, meg azzal, hogy hol parkol, ahelyett, hogy hálatelt szívvel, teljes egészében a nővéremnek tulajdonítottam volna.

– Sietsz valahová? – pöckölt ki egy cigarettát a dobozból, és a kezét a gyújtóra tette. Ha az ember nem volt résen, és nem kapta el a gyújtót, túl erőteljesen pattant ki, és lyukat égetett az ülésbe, a padlóba, vagy az ember lábába, attól függően, hol landolt.

– Amikor iskolában vagyok, el szoktál autózni ide?

Putty! Maeve elkapta a gyújtót, és meggyújtotta a cigarettát.

– Nem.

– Most mégis itt vagyunk – feleltem.

A hó egyenletesen és puhán hullott, a nap utolsó fényeit beburkolták a felhők. Maeve-ben egy izlandi kamionsofőr szíve dobogott, nem létezett időjárás, ami megállíthatta volna, de én csak nemrégiben szálltam le a vonatról, fáradtan és átfagyva. Alig vártam, hogy sajtos melegszendvicset készítsek és áztassam magamat egy kádnyi forró vízben. A Choate-ban a kádfürdő folyamatos tréfálkozás tárgya volt, de sosem derült ki számomra, mi okból. Valamiért csak a tusolás számított férfiasnak.

Maeve megtöltötte a tüdejét füsttel, kifújta, aztán leállította a kocsit.

– Néhányszor már átfutott a fejemen, hogy eljöjjek-e, de aztán úgy döntöttem, megvárlak. – Rám mosolygott, és leengedte résnyire maga mellett az ablakot, amelyen át sarkvidéki hideg zúdult be. Mielőtt beköltöztem az iskolába, sokat nyaggattam, hogy szokjon le a dohányzásról, aztán elmulasztottam megemlíteni neki, hogy rászoktam. A Choate-ban a dohányzással helyettesítettük a kádfürdőzést.

A nyakamat nyújtogatva néztem végig a behajtón.

– Látod őket?

Maeve kinézett a sofőrülés melletti ablakon.

– Nem tudom, miért, de folyton az az alkalom jár a fejemben, amikor először jött ide, úgy egymillió évvel ezelőtt. Emlékszel erre egyáltalán?

Hát persze hogy emlékeztem. Hogyan is felejthettem volna el, milyen volt, amikor Andrea felbukkant?

– És arra, miket mondott, mennyire aggasztja, hogy az emberek benéznek az ablakokon éjjelente?

Alig hagyták el e szavak Maeve száját, az előcsarnokot elöntötte a csillár meleg, aranyszínű fénye. Röviddel később a lépcsőházban is világítani kezdtek a lámpák, majd ezután néhány másodperccel a második emeleti nagy hálószobában is. A szívem kihagyott egy ütemet: úgy kapcsolódtak fel a fények a Holland Házban, mintha pontosan a nővérem szavaihoz időzítették volna. Hát persze hogy Maeve járt a háznál nélkülem. Tudta, hogy Andrea abban a pillanatban felkapcsolja a lámpákat, ahogy a nap eltűnik a horizont mögött. A nővérem csak a drámai hatás kedvéért tagadta le, és értékeltem az erőfeszítéseit, amikor később megvilágosodtam. Iszonyatos látványosság volt.

– Nézd már… – suttogtam.

A hársfák csupaszok voltak, a hó szakadatlanul hullott, még ha nem is túl sűrű pelyhekben. Ahogy várható volt, be lehetett látni a házba, sőt, keresztül tudtunk nézni rajta. Természetesen nem tudtam kivenni a részleteket, de az emlékek kiegészítették a képet: a kerek asztal, amire Sandy esténként letette az apánk postáját, ott állt a csillár alatt, mögötte a nagyapánk órája; ezt felhúzni az én feladatom volt minden vasárnap, mise után, hogy a hatos alatt lévő hajó tovább ringatózzon a két sor festett, kék hullám között. Nem láttam a hajót, sem a hullámokat, de tudtam, hogy ott vannak. Ott volt a félköríves konzolasztal a fal mellett, a kobaltkék váza a ráfestett lánnyal meg a kutyával, a két francia karosszék, amelyeken soha nem ült senki, a gigantikus tükör a keretében, ami mindig egy óriási, arany polip ide-oda tekergőző karjait juttatta eszembe. Andrea úgy lépdelt keresztül az előcsarnokon, mintha végszóra tenné. Túlságosan távol voltunk ahhoz, hogy lássuk az arcát, de megismertem abból, ahogy mozgott. Norma teljes sebességgel lerohant a lépcsőn, aztán hirtelen megtorpant, mert az anyja rászólt, hogy ne futkározzon. Norma magasabb volt, mint emlékeztem, bár, ha belegondolok, akár Bright is lehetett.

– Biztosan figyelt minket – jegyezte meg Maeve – mielőtt először eljött volna.

– De az is lehet, hogy mindenki figyelt minket, aki telente ezen az úton autózott. – Benyúltam a táskájába, és kivettem a cigarettásdobozt.

– Ez, hogy mindenki, egy kicsit önhitten hangzik – mondta Maeve.

– A Choate-ban ezt tanítják.

A nővérem felnevetett. Láttam rajta, hogy nem számított arra, hogy nevetni fog, és mélységes öröm töltött el.

– Öt teljes nap itthon veled – fújta ki a füstöt a nyitott ablakon. – Az év öt legjobb napja.

Tartalom

Első rész

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Második rész

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Harmadik rész

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

A szerzőről

Ann Patchett

Tom Lake

2020 tavaszán Lara három lánya visszatér a Michigan északi részén található családi gyümölcsösbe. Cseresznyét szednek, és közben kérlelik anyjukat, beszéljen Peter Duke-ról, a híres színészről, akivel annak idején együtt lépett színpadra a Tom Lake nevű társulat tagjaként, és kettejük között érzékeny szálak szövődtek. Miközben Lara felidézi a múltat, lányai végiggondolják saját életüket és anyjukhoz fűződő viszonyukat – ennek során átalakul az egész világról alkotott képük. Amiben biztosak voltak, azt most teljesen másképp látják.

A Tom Lake töprengés a fiatalkori szerelemről és a házasévek alatti szerelemről, arról, hogy hogyan éltek a szüleink, mielőtt mi megszülettünk. Reményteli és elégikus történet – azt vizsgálja, mit is jelent boldognak lenni, miközben a világ darabjaira hullik.

„Mesterien, fokozhatatlanul életszerű.”
GUARDIAN

„Szerelem és házasság egyik legnagyobb élő krónikása.”
ELLE

„Ann Patchettnek még a bevásárlólistáját is elolvasnám.”
Jojo Moyes

„Egyik kedvenc kortárs szerzőm.”
Gillian Anderson

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Berta Ádám

Előkészítés Szilasi Éva

Korrektúra Takács Andrea

Tervezőgrafika és tördelés Váraljai Nóra

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License