Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

ELSŐ KÖNYV

Hajléktalanul

Fedél alatt

Az ágyban fekvő ember

Magános őrség

Parancs betörésre

Különös betörés

Lessingham Pál, a nagy férfiú

Férfi az utcán

A levelek

MÁSODIK KÖNYV

Elutasítás

Éjféli jelenet

Korai látogatás

A kép

Bál a hercegnőnél

Lessingham beszél

Atherton, mint bűvész

Varázslat vagy csoda

Az Ízisz-bogár dicsőítése

Grayling Dóra haragját fejemre vonom

Felháborodott atya

Az éjszaka rémei

Az üldözött

HARMADIK KÖNYV

Marjory naplója

Marjory elbeszélése a titokzatos házról

Holt különös viselkedése

A nappal borzalmai

NEGYEDIK KÖNYV

Az üldözés

Mit tudtunk meg Athertontól

Coleman Lujza kisasszony

A rendőr vallomása s a kocsis

Hamis útra térítik az üldözőket

Henderson asszony lakásában történt gyilkosság

A meggyilkolt ember

Hendersonné asszony vallomása

Vasúti szerencsétlenség

A harmadik osztály utasai

Az elbeszélés vége

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Richard Marsh

SÖTÉT HATALOM

fordította:
S.A.

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-665-2 EPUB
ISBN 978-963-559-666-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

első kiadás:
1897

az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
The Beetle

a borító Joseph Pennell (1857 – 1926) Londoni utca
című rézkarca részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖNYV

Hajléktalanul

- Nincs hely! -Megtelt!

És becsapta orrom előtt az ajtót.

Még csak ez kellett - mindennek a tetejébe!

Egész nap munka után szaladgáltam, elvállaltam volna akármilyen szolgai munkát, csak hogy kenyérre néhány garast szerezzek. Mindhiába. Ez már magában véve nagy baj volt.

De, hogy ráadásul még reményt vesztve, testben-lélekben megtörve, éhségtől-fáradságtól halálra gyötörten, legyőzzem megmaradt büszkeségem utolsó maradványát s mint kivert csavargó, a hajléktalanok menhelyén éjjeli szállásért könyörögjek - még pedig hiába - ez még nagyobb baj volt. Nagyobb már nem is igen lehetett volna.

Ostobán meredtem az ajtóra, amelyet bevágtak orrom előtt. Szinte elhinni sem tudtam, hogy ilyesmi lehetséges. Hogy csavargónak néztek, még hagyján, de ha igazán az lettem volna is, akkor sem értem, miért nem eresztenek be a züllöttség e végső menedékhelyére.

Oly nyomorba süllyedtem, amely legrosszabb álmaim lidércnyomását, rettegését is felülmúlta.

Amint ott álldogáltam s tanakodtam, mitévő legyek, a fal mély árnyékából egy férfi körvonala bukkant elő és lassan közeledett felém.

- Nem akarják beengedni, ugye?

- Nincs hely, - azt mondják.

- Azt mondják? Persze, itt Fulhamben ezt szokták mondani. Mindig azt mondják: tele van. Nem akarnak sok embert beereszteni.

Végignéztem a beszélőn. Előrenyújtott nyakkal, zsebre dugott kézzel állt. Ruhája rongyos volt. Hangja rekedt.

- Azt hiszi, csak mondják, hogy megtelt, pedig még volna helyük, de nem akarnak beereszteni?

- Bizony így van. A vén gazember hazudott.

- De hiszen, ha van hely kötelességük beereszteni!

- Persze. És akármi legyek, ha a maga helyén hagynám becsapni orrom előtt az ajtót, elhiheti, hogy az ördög vinné el a vén gazembert!

És tovább szitkozódott.

- Mit csináljak?

- Üssön zajt, ne szégyellje magát. Hadd lássák, hogy nem engedi kisemmizni magát.

Haboztam. Azután megragadtam a csengőt és még egyszer csengettem. Az ajtó hirtelen megnyílt s az ősz koldus, aki az előbb is a kapus szerepét játszotta, megállt a küszöbön. Ha a kerületi bíróság elnöke lett volna, nem beszélhetett volna fennhéjázóbban velem.

- Mi az? Megint itt van? Micsoda dolog ez? Azt hiszi, talán loptam a lábamat, hogy egyre a magafajta csavargók miatt szaladgáljak?

- Engedjen be.

- Ide be nem teszi a lábát.

- Beszélni akarok valakivel, aki illetékes ebben.

- Hát most mi egyebet csinál?

- Az elöljáróval akarok beszélni!

- Abból ugyan nem eszik.

Megint be akarta csapni az ajtót, de én már korábban éltem a gyanúperrel s az ajtó és küszöb köze tettem a lábam. - és tovább beszéltem az öreghez.

- Igazán nincs hely?

- Jött volna két órával hamarább.

- De hát most már mit csináljak?

- Mit tudom én, hogy mit csináljon?

- Hol van legközelebb egy szegények háza?

- Kensingtonban.

Mialatt így felelgetett, hirtelen kinyitotta az ajtót, karjával megtaszított és hátra lökött. Mire összeszedtem magamat, az ajtó csukva volt. Rongyos nevetve nézte végig a jelenetet. Végre megszólalt:

- Finom madár, ugye?

- Pedig ő is csak koldus. Mi joggal játssza itt a felügyelő szerepét?

- Csak annyit mondhatok, hogy a koldusnál nincs rosszabb. Rosszabbak még a felügyelőnél is. Azt hiszik övék a ház. Hogy az ördög vinné el valamennyit! Szép kis világ ez mondhatom!

Elhallgatott. Jó magam határozatlanul álltam. Az eső féllábával a levegőben lógott. Majd meg is eredt, valósággal szakadt s csaknem bőrig áztatott.

Ezzel szerencsétlenségem betelt.

Bajtársam... kíváncsian meredt rám.

- Van pénze?

- Egy vasam sincs.

- Most először esik ez meg magával, ugye?

- Először. Először állok menhely ajtaja előtt, amely úgy látszik csak azért nyílik meg, hogy újra becsapódjék előttem.

- Gondolhattam volna, hisz olyan járatlan. És most mitevő lesz?

- Mennyire van ide Kensington?

- A szegények háza? Körülbelül három mérföldnyire. De a maga helyén inkább a Szent Györgybe mennék.

- Hol van az?

- A Fulham Streeten. Nem mondom, a kensingtoni kis hely, jó hely, de éppoly tele van, mint ez itt. A Szent Györgyben több kilátása van, hogy befogadják.

Elhallgatott. Én meghánytam-vetettem a dolgot. Éppoly kevéssé kívánkoztam Kensingtonba, mint a Szent Györgybe. Szomszédom hirtelen újra szóba állt velem.

- Tudja, most jöttem Readingből, gyalog. Egész úton azzal biztattam magamat, hogy majd Hammersmithben találsz vacsorát, ahol lehajthatod fejedet. No, ugyan jól megjártam. Szép kis ország, mondhatom. Hogy fulladnának a tengerbe, átkozott bestiák! Igen, ezt kívánom: fulladnának meg. De egy tapodtat sem megyek tovább. Hammersmithben vagyok, itt is maradok, kapok én itt ágyat, vagy lássák, hogy mi történik velük.

- Kap ágyat? Talán van pénze?

- Van. Majd megmondom kinek. Nekem? Pénzem? Olyan legénynek látszom? Hat hónapja, hogy pénz nélkül vagyok. Itt-ott, néha akad egy-egy penny, de több nem.

- Hát akkor mégis? Hogy akar ágyat kapni?

- Mindjárt meglátja.

Lehajolt, fölvett két jókora követ, mindenik markába egyet-egyet. A baljában levő követ a menhely kapujának üvegablakába dobta. A kő bezúzta az üveget és eltörte a mögötte lévő lámpát.

- Így kapok ágyat, látja-e?

Az ajtót hevesen fölszakították. Az ősz koldus alakja megint előkerült. Mikor a sötétség ellenére is megismert bennünket, felkiáltott.

- Melyikőtök volt?

- Én voltam, felügyelő úr, de ha ez nem volt elég, kaphat még többet is. Ezt az élvezetet megszerezheti.

S mielőtt a koldus válaszolhatott volna, a csavargó elhajította a jobbjában lévő követ is és betört még egy ablaktáblát. Éreztem, itt az ideje az eliszkolásnak.

Csavargó barátom olyan áron került éjszakai fedél alá, amit rettentő nyomorom ellenére sem szerettem volna fizetni.

Alighogy elmentem, a menhely kapuja elé, éjszakai alakok gyülekeztek, akikhez a rongyos ember oly modorban beszélt, mely nyíltság tekintetében semmi kívánnivalót sem hagyott hátra. Észrevétlenül eltűntem. De nem jutottam messzire s már megbántam, miért nem hajítottam be én is egy-két ablakot. Megálltam, vissza is fordultam, hátha én is megtehetném, amit csavargó társam megtett.

Borzasztó éjszaka volt. Mindenre való, csak arra nem, hogy szabadban töltse az ember.

Sűrű, ködszerű eső esett s nemcsak, hogy bőrig áztatott, hanem minden világosságot elfogott szemem elől. Ismeretlen, rosszul világított környéken jártam. Hammersmithre, mint utolsó menedékre számítottam. Azt hittem s talán úgyis volt, hogy London városának minden más zegét-zugát bejártam már munka után, ami az éhhaláltól megmentene, csak Hammersmith negyede volt még hátra. Most megpróbáltam mindent Hammersmithben is és íme, még a szegények házának kapuját is becsapják az orrom előtt.

Alighogy elhagytam a hajléktalanok barátság, talán menhelyét a balkézt eső utcába fordultam. Eső és sötétség egyaránt kietlennek és csak imitt-amott beépültnek mutatta ezt a részt. Az volt az érzésem hogy ez utcába lépve, a civilizáció a hátam mögött maradt. A járda kövezetlen volt, mintha az utcát még ki sem mérték volna. Ami kevés ház volt, jó távol esett egyik a másiktól. Amelyik ház előtt elhaladtam, a rossz világításban osztozni látszott a vidéki házak egyetemes szomorúságában.

Fogalmam se volt róla, hol vagyok. Csak valami homályos ösztön súgta, hogy Walham Greenre érek, ha tovább is ezen az úton haladok. De hogy ez az út meddig tarthat; nem is sejtettem Mintha valami sivatag kellő közepén lettem volna, egy lélekkel sem találkoztam, hogy megkérdezhettem volna, merre s hol vagyok?

Azt hiszem tizenegy óra és éjfél közt lehetett az idő. A munkakereséssel csak akkor hagytam fel, mikor a boltokat bezárták s azt Hammersmithben ez idő tájt jó későn tették.

Azóta valami kába kergeségben ide- s odajártam s tanakodtam, mit kellene tennem.

Attól féltem, hogy ha az éjszakát fedél nélkül töltöm, holnap minden munkára képtelen leszek ég ezért ingyen szállást és kenyeret kerestem. Az éhség a menhely kapuja elé hajtott. Szerdai nap volt s vasárnap este óta nem volt a számban más, mint víz, amit nyilvános kutakból ittam s az a darab kenyér, melyet a Holland Parkban, egy fa alatt gubbasztó embertől kaptam. Három napja böjtöltem kénytelen-kelletlen és három napja, hogy örökösen talpon voltam. Azt hittem, nem bírom, nem bírhatom így ki holnap reggelig. De e szokatlan időben, e barátságtalan tájékon, hogy juthatnék csak egy falat ennivalóhoz is?

Már azt sem tudtam, mióta járok lábam lépésről-lépésre nehezebb lett Testileg lelkileg kimerültem. Erőm bátorságom elhagyott és maró éhség dúlt bennem. Majd ájultan félig szédülten egy facölöphöz támaszkodtam. Ha a halál hirtelen, fájdalom nélkül utolér, mint jóbarátot üdvözöltem volna, de ez a lassú haldoklás rettenetes volt. Pár pillanatig tartott, míg a cölöpöt, melybe fogóztam, elengedhettem és tovább vánszorogtam.

Félig vakon támolyogtam a hepehupás utcán. Részegként botorkáltam előre aztán végigzuhantam a földön. Olyan kimerült voltam, hogy csak néhány másodperc múlva tudtam feltápászkodni. Ott maradtam, ahol elestem s nagy kedvem lett volna örökké ott maradni csak semmi ellenállást ne kelljen többé kifejtenem, - nem bántam már, ha Isten szabad ege alatt kell is az éjszakát eltöltenem. Azt hiszem, ez az éjszaka utolsó örökös éjszakámmá lehetett volna.

Mikor megint talpra álltam s talán száz métert botorkálhattam - e pár száz méter megannyi mérföldnek tűnt fel előttem - akkor, bizonyosan az éhségtől, megint rettentő szédülés vett rajtam erőt. Segély után kapkodva elerőtlenedve egy alacsony falnak dőltem mely az utcának e részén épp utamba akadt. Ha nem támaszkodhatom meg e pillanatban összeroskadtam volna, úgy tűnt fel, mintha rosszullétem órákig tartott volna, holott nem tartott tovább pár pillanatnál s mikor megint magamhoz tértem, úgy éreztem, borzasztó heves fájdalom keltett fel ájulásomból. Hangosan kiáltottam:

- Az Istenért! Egy darab kenyeret!

Mint valami tébolyodott néztem körül. Csak most láttam, hogy hátam mögött egy épület emelkedik. Egyike ama villáknak, melyek gombamódra bújnak ki a földből London környékén és évi 25-40 fontért bérelhetők. A ház magányosan állt. Amennyire a homályos megvilágításban láthattam, jó harminc méternyire semmiféle szomszédsága nem volt. A ház emeletes volt, a felső soron három ablak, melyeket redőnyök függönyöztek el. A ház kapuja, kis rácsajtóval maga előtt: jobbkezem felől esett. A ház közel épült az utca széléhez, úgyhogy csak kezemet kellett kinyújtanom, hogy elérjem a földszinti ablakot. Az egyik ablak, amely erkélyes volt, félig nyitva állt.

Fedél alatt

A háznak, amint így előtte álltam, minden részlete természetellenes élességgel maradt meg emlékezetemben. Az imént minden köd és homály volt előttem, most riasztó élénkséggel láttam.

Először a nyitott ablak ötlött szemembe. Rámeredtem és szívem sajátságos hevességgel kalapált. Az ablak oly közel volt, elképesztően közel. Csak kezemet kellett kinyújtanom, hogy elérjem a szobát. Ha bemehetnék, legalább nem venne meg az éjszaka hidege, esője. Az eső szakadt, mintha dézsából öntötték volna. Vékony, hitvány ruhám, de még a bőröm is csuromvizes volt, reszkettem a hidegtől. Az eső, ahelyett, hogy gyérült volna, egyre sűrűbben esett. Fogam vacogott. A nedvesség szinte a gerincemig hatolt.

És ott, a nyitott ablak mögött, száraz, meleg hely vár rám.

Sehol senki. Amerre szemem elhatolhat, sehol egy teremtett lélek nem mutatkozik. Hallgatóztam, hang nem hallatszott. E borzasztó éjszakán Isten lelkes teremtményei közül egyedül én voltam arra kárhoztatva, hogy védelem, hajlék nélkül álljak az ég megeredt csatornái alatt. Senki nincs körülöttem, aki látná, mit csinálok, senki, aki törődnék vele... Nem kell tartanom kémlelődé szemektől…

Meglehet, - nagyon valószínűnek tetszett ez a feltevés - a ház lakatlan. És ha lakott is? Nem kötelességem-e kopogtatni s a bentlakókat fellármázni, hogy a nyitott ablakra figyelmeztessem őket? A legkevesebb, amit szívességemért tehetnek, hogy megajándékoznak valamivel. De ha a ház lakatlan, mit használ a kopogás? Hasztalan csapnék lármát s ok nélkül verném fel a szomszédságot. És talán, ha laknak itt, adnak-e valamit a figyelmeztetésért? Szigorú iskolában ismertem meg a világ hálátlan voltát. Becsukhatnám az ablakot, csábító, ígérgető, egyetlen reményemet s azután megint pénz, oltalom bátorság nélkül állnék az utcán, éhesen fázva a szakadó esőben... Nem... Mindent csak ezt nem. Akkor már hasztalan szidnám magam őrültnek bolondnak... Igen, bolond, őrült volnék...

Az alacsony falnak dőltem s bedugtam kezemet a szobába. Bent jó meleg volt... éreztem ujjaim hegyén a különbséget a szabad levegő zordsága s a szoba enyhe melege között... Nesz nélkül másztam át a falon. Épp annyi hely volt a fal és ház között, hogy kényelmesen megállhattam a cementtel kirakott földön. Meghajoltam s bekukucskáltam a szobába. Nem láttam semmit. A szobában vaksötétség volt. Az ablakredőny magasra fel volt húzva. Lehetetlennek véltem, hogy bárki nyitott ablak s felhozott redőny mellett lefekhessék az ágyba. Fülemet az ablakfához nyomtam. Mély csönd volt. Nem, a szobában senki sem lehet.

Elhatároztam, hogy az ablakot egy-két hüvelyknyire még jobban kinyitom és kikémlelem a szobát.

Ha valaki rajtakap, még mindig elfogadható magyarázatát adhatom, mi járatban vagyok s mondhatom, hogy épp most akartam a lakókat figyelmeztetni. Óvatosnak kellett lennem. Lehet, hogy a nedvességtől megvetemedett ablak zajt csinál.

De nem történt semmi baj. Az ablak, mintha a sarkát frissen olajoztak volna, halkan könnyen nyílt ki. Ez a könnyedség oly bátorságot öntött belém, hogy az ablakot jobban feltártam, mint ahogy eleinte akartam. Hátratoltam ameddig csak lehetett. A legcsekélyebb nesz sem hallatszott. Behajoltam a párkányon, fejjel és fél testtel benn voltam a szobában. De hiába, nem láttam semmit, éppen semmit. Még azt se, vajon üres vagy bútorozott-e a szoba. Talán valami üres házba kerültem. Ebben a sötétben semmit sem lehetett megtudni. Mit tegyek?

Nos, ha a ház üres, akkor, ha törvényes jogot nem is, de minden erkölcsi alapot és okot megad helyzetem arra, hogy itt menedéket keressek. Senki, még a legszívtelenebb gazda sem tagadhatja ezt meg tőlem... Az ablakpárkányba kapaszkodva bemásztam.

A pillanatban, mikor ezt megtettem, az a biztos érzésem volt, hogy a szoba nem teljesen bútorozatlan. Lábam alá szőnyeg simult. Jó egynéhány puha szőnyeget éreztem már lábam alatt. Értek is valamicskét szőnyegekhez. De soha életemben nem tapodtam ily puha szőnyeget. Oly puha és rugalmas volt, mint a Richmond Park híres gyepágyai. Simult és ruganyosan emelkedett talpam alatt. Szegény, agyonkínzott, az utca hepehupáit érző lábam valóságos jótéteménynek érezte e lágy, mégis rugalmas puhaságot. Most megtudtam, hogy a szoba mégsem egészen üres. Megfutamodjam? Visszaforduljak? Vagy tapogatózzak egy kicsit tovább?

Micsoda élvezet volna, ha ledobhatnám vizes ruhámat s kipihenhetném magamat a puha szőnyegen! De nemcsak fáradt, hanem szörnyen éhes is voltam. Fél életemet odaadnám egy kis ennivalóért.

Óvatosan tettem előre pár lépést, nehogy a sötétben megbotoljam valamibe. Alig léptem hármat, az a szorongató. Ijesztő kívánságom támadt, bár soha ezt a házat ne láttam volna, soha előtte el ne mentem volna s lopództam volna be ablakán s bár megint szerencsésen házon kívül lehetnék... Hirtelen biztonsággal éreztem, hogy valami eleven lény áll előttem. Semmi észrevétel nem támogatta ezt az érzést, meglehet, hogy érzékeim voltak rendkívüli módon felajzottak, de mindenesetre tudtam, hogy valami vagy valaki előttem áll. És amellett az a borzasztó tudatom is volt, hogy noha nem látok, látnak és megfigyelik: minden moccanásomat.

Mi történt velem e helyen, nem tudom, úgy tetszett, elmém megbénult. Talán gyermekes kijelentésnek tűnhet fel, de idegeim a megpattanásig feszültek, kimerült voltam, erőm fogytán s e pillanatban oly érzés, a páni rettegés egyik neme fogott el, melyet sem azelőtt, sem azóta nem éreztem soha. Lábam földbe gyökeredzett, nem mertem mozdulni, lélegezni is alig. Éreztem, hogy valami rejtelmes, rosszakaratú lény mered rám.

Nem tudom, meddig állhattam mozdulatlanul, lenyűgözöttségem meglehetősen soká tarthatott.

Nem láttam, nem hallottam semmit és nem is moccant semmi, újra megpróbáltam összeszedni bátorságomat. Éreztem, hogy gyáva módjára viselkedtem és azon tűnődtem, mitől ijedhettem meg? Nem mertem képzeletemnek hinni. Mi lehetett a szobában, ami engedte, hogy az ablakot kinyissam és ellenállás nélkül engedte, hogy bemásszam a szobába? Akármi vagy akárki éppoly gyáva, mint én, különben nem állta volna meg, hogy szó, moccanás nélkül tűrje, mikor betörőként belépek ide. Miután hagyták, hogy jöjjek, feltehető, hogy bármikor ki is mehetek innen, ha nekem úgy tetszik. És ekkor tisztán láttam, hogy kifelé való kívánkozásom még mohóbb és sürgetőbb, mint volt az, amely behajtott ide.

Minden erőmet, akaratomat össze kellett szednem, míg annyira vittem, hogy elfordítsam, de ugyanabban a pillanatban vissza is kaptam fejemet. Hogy mi volt, ami kény szeritett erre, nem tudnám megmondani akkor sem, ha lelkem üdvössége függene tőle, - csak azt tudom, hogy volt valami...

Szívem hallhatóan, lázasan dobogott. Reszkettem, annyira, hogy kifelé való kívánkozásom még mohóbban kerített hatalmába. Magam elé meredtem s ha akkor világosság van, szememből őrülettel határos rettegést lehetett volna kiolvasni. Oly megerőltetéssel hallgatództam, hogy fülem valósággal belefájdult.

… Valami mozgott, de oly halkan, hogy más fül nem hallhatta meg, csak az enyém, be én hallottam. Abba az irányba néztem, ahonnan a nesz támadt s ahogy odameredtem, hirtelen két fénypont villant meg előttem. Megesküdhettem volna, hogy az előző pillanatban még semmi sem volt ott, - de most ott voltak!

Ott volt a szempár, mert szempár volt, semmi kétség. Hallottam, hogy a macskák szeme világit a sötétben s bár sohase láttam sötétben villogó macskaszemet, igyekeztem magammal elhitetni, hogy macskaszemet látok s az a lény, akinek szeme parázsként tüzel a sötétben, macska és semmi más... De tudtam, hogy áltatom magamat. Tudtam, hogy nem macskaszemet látok. De hogy mit - nem tudtam, nem mertem találgatni sem.

A szempár megmozdult - felém közeledett. A teremtés, izzó szemparazsával, felém tartott. Menekülés után való vágyam oly erős volt, hogyha választanom kellett volna halál és itt maradás közt, százszor inkább a halált választottam volna.

De egy tagomat sem tudtam mozdítani; mintha tulajdon testem hirtelen más birtoka lett volna.

A szempár, hangtalanul, egyenletes mozgással, közeledett. Eleinte körülbelül méternyi magasságban volt a padlótól, de most hirtelen oly cuppanó zaj hallatszott, mint mikor kocsonyás test roppan szét a földön. A szempár eltűnt, hogy - pillanattal később újra feltűnjön, a padlótól mintegy hat hüvelyknyire.

Ebből azt következtettem, hogy a lény, akit izzó szeme árult el, nem lehet nagyon magas. Hogy miért nem engedelmeskedtem őrült menekvési vágyamnak, nem tudtam akkor és nem tudom ma sem, - de biztos, hogy képtelen voltam rá. Ma is csak annyit tudok megmagyarázni, hogy akkori magatartásomnak és annak a szerepnek, melyet e történetben játszottam, oka utóbbi napjaim rettenetes nélkülözésében keresendő. Máskülönben éppoly tetterős és határozott vagyok, mint a normális emberek bármelyike, de ha annyi nyomort, keserűséget átél az ember, mint amennyit én átéltem akkoriban, sok olyasmire kényszerül, aminek hogyanját-miértjét nem érti meg a szerencse boldog pillanataiban. Tudom, mert keresztülmentem ezen.

A szempár feltűnő, késlekedő lassúsággal közeledett ide-oda ingadozva, mintha gazdája botorkálna. Hirtelen valamit éreztem a cipőmön és a rosszullét, utálat, borzalom ijedelem oly keverékében, mely még tehetetlenebbé tett, mint az iménti lenyűgözöttség megértettem, hogy ez a teremtés felfelé mászik testemen. Rajtam volt; éreztem, még sem tudtam, micsoda. Oly könnyedséggel mászott fel rajtam, mintha nem is álltam volna függőlegesen. A különös valami pókszerű teremtmény lehetett, pók amilyet rossz álmaiban láthat az ember, borzalmas megtestesülése szörnyű látomásoknak lábaival, melyeket csak póklábakhoz hasonlíthatok szorosan ruházatomhoz tapadt. Azt hittem, ezer meg ezer lába van; külön-külön éreztem mindeniknek undorító tapadását. A sok ezer láb puhán, tapadósan fogott át, ahogy ez a lény minden mozdulatnál rám tapadt és elengedett. Egyre magasabbra mászott. Már a cipőmön, már gyomrom körül volt. A tehetetlenség, mellyel csúszás-mászását tűrtem, nem volt legborzasztóbb kínom. Olyasféle tehetetlenség volt ez, aminőt lidércnyomásos álmaiban érez az ember. S amellett tudtam, csak meg kellene magamat ráznom s a rettentő teremtés lehullanék rólam, de egyetlen izmom se engedelmeskedett akaratomnak.

Amint a szörnyű valami feljebb kúszott, szeme villogó kis lámpához lett hasonlatos: valósággal sugarakat lövellt ki magából. E sugarak fényénél kivehető lett testének körvonala. Nagyobb volt, mint amilyennek gondoltam s vagy enyhén villódzó fény áradt bőréből, vagy valami sajátságos sárga színeződése volt. Villogott a sötétben. Hogy mi volt, nem tudtam határozottan, de a benyomás, hogy valami pókfajta lehet, ismeretlen, borzalmas fajta, aminőt nem látott senki s amilyenről nem is hallott senki, megerősödött bennem. Nehéz volt. Oly nehéz, hogy feltűnt miként tudja magát, nagy súlya ellenére, oly könnyedén tartani rajtam. Hogy lábamon valami ragadós anyag segítségével kúszott felfelé, afelől biztos voltam, azt éreztem. Minél magasabbra ért, annál nehezebb volt és nehéz bűz áradt belőle. Éreztem ezt a nehéz, egyre erősödő szagot, amely mikor arcomat érte, oly átható lett, hogy elviselhetetlenné vált.

Az állat már mellemnél volt s mindig kellemetlenebből éreztem azt a lüktető mozgást, mely a kúszó testet minden lélegzetvételnél emelte és süllyesztette. A mellső lábak egyszerre elérték nyakamat s ott megtapadtak, - oh, el tudom ezt a borzalmat valaha felejteni? Rossz álmaimban néha még ma is visszatér. Mialatt mellső lábainak tömegével nyakamra tapadt, az állat hátsó lábait igyekezett maga után húzni. Undorító lassúsággal csúszott felfelé egy-egy negyedhüvelyknyit. Súlya oly nyomasztó volt, hogy hátam izmait kénytelen voltam megfeszíteni. Az állat elérte államat, ajkamat s mindezt némán, csendesen tűrtem s tűrtem azt is, hogy arcomat ez óriás, nyálkás, rossz illatú állat eltakarja s milliárdnyi undorító, szívó-tapadó lábával körülfogjon. A rémülettől csaknem eszemet veszítettem. Vacogtam, mint akit forró-hideg láz gyötör. Azután hirtelen leráztam magamról az állatot. Kínzóm nagy csattanással hullott a földre. Mint elkárhozott lélek ordítottam, megfordultam s az ablakhoz rohantam. Futás közben lábam megbotlott valamiben és végigvágódtam a padlón.

Amily gyorsan csak tudtam, talpra álltam, hogy meneküljek, esett vagy nem esett, csak ki, ki innen, ebből az elátkozott szobából. Kezem már az ablak párkányán volt, a következő pillanatban kint lehettem volna - akkor éhség-fáradtság sem tarthatott volna vissza attól, hogy gyors futással ne hagyjam jó messze hátam mögött ezt a helyet, - mikor valaki hirtelen világosságot gyújtott mögöttem.

Az ágyban fekvő ember

Az erős világítás egészen váratlanul ért, annyira megijedtem, hogy képtelen voltam megmozdulni s mire magamhoz tértem, valaki rám kiáltott.

- Megállj!

Hangjában volt valami leírhatatlan. Nem csak, hogy parancsolóan hangzott, de ördögies is volt. Életemben kiállhatatlanabb hangot nem hallottam. Annál kellemetlenebből érintett, mert épp csendben álltam, mikor „megállj”-t kiáltott.

Gépiesen megfordultam. Tehetetlenségemben mérgelődtem, de abban a szobában képtelen lettem volna bármit magamtól cselekedni. Megfordultam, az ágyban feküdt valaki, azonban az ágy fejénél levő éjjeli szekrényen oly erős fényű lámpa állt, hogy pillanatokig semmit se láthattam. Fekete pontok ugráltak szemeim előtt, míg végre a nem kívánt kép elém tárult.

Az első pillanatban nem tudtam, hogy emberi teremtmény-e. Végre rájöttem, hogy emberrel van dolgom. A takarót egész a válláig felhúzta, csak a fejét láthattam. Bal oldalán feküdt, fejét kezére támasztva. Mozdulatlanul tekintett rám, mintha lelkem legmélyére akarna hatolni. Hiszem, hogy belém látott.

Korát nehéz lett volna megmondani: sohasem láttam ily ősrégi arcot. Ha azt mondta volna, s hogy már évszázadok óta él, kénytelen lettem volna elhinni állítását, mert valóban oly öregnek látszott. Mégis úgy éreztem, nem lehet nálam idősebb - szeméből ijesztő életerő sugárzott. Lehet, hogy valami rettenetes betegségben szenvedett s ez okozta emberietlen csúnyaságát.

Feje teljesen kopasz volt, arcát s homlokát számtalan barázda szántotta végig. Koponyája oly kicsiny, hogy veszedelmesen hasonlított valami állathoz. Orra szokatlanul nagy s alakja különösképpen hasonlított egy ragadozó madár csőréhez. A legkülönösebb az volt, hogy arca a szájával véget ért. Hatalmas, duzzadt ajka mindjárt orra alatt kezdődött s állát nem lehetett látni. Ez a természeti rendellenesség arcának állati kifejezést adott, melyet szemének kifejezése még feltűnőbbé tett, amúgy is kicsiny arcának legalább felét lefoglalta s úgy fénylettek, mint a világító torony ablakai. Nem bírtam előlük kitérni s miközben velük találkozni igyekeztem, az az érzésem volt, mintha a semmiségbe süllyednek vissza. Mindaddig sohasem hittem volna, hogy az emberi szemben ily nagy erő lakik. Megbilincselve fogva tartottak. Éreztem, hogy azt tehetik velem, amit akarnak s azt is tették. Tekintete megmerevedett, szempillája meg sem rezdült. Órák hosszat lett volna képes szemeit rám mereszteni.

Végül is ő törte meg a csendet. Én némán álltam.

- Csukd be az ablakot.

Engedelmeskedtem a parancsnak.

- Ereszd le a függönyt.

Ezt is szótlanul teljesítettem.

- Fordulj meg újra! Hogy hívnak?

Végre képes voltam válaszolni. A különös csak az volt, hogy azt feleltem, amit az ő akarata parancsolt s nem azt, amit én akartam. Én nem akartam beszélni, ő kényszerített rá. Csak azt mondhattam, amit ő akart, teljesen hatalmában tartott.

- Holt Robertnek.

- Mi a foglalkozásod?

- Hivatalnok.

- Éppolyan vagy, mintha hivatalnok lennél. - Gúnyos szavai mintha arcul ütöttek volna. - Ugyan miféle hivatalnok vagy te?

- Állás nélkül vagyok.

- Ez látszik rajtad! - megint gúnyolódott. - Azok közé tartozol, akik mindig állás nélkül vannak? Tolvaj vagy!

- Nem vagyok tolvaj.

- Ugyan miféle hivatalnokok másznak be az ablakon?

Nem feleltem, mert nem kényszerített arra, hogy beszéljek.

- Miért másztál be az ablakon?

- Mert nyitva volt.

- Úgy? Minden nyitott ablakon bemászol?

- Nem.

- Hát miért éppen ezen?

- Mert átáztam - fáztam odakünn - éhes voltam és fáradt...

A szavakat mintha kipréselte volna belőlem.

- Nincs otthonod?

- Nincs.

- Pénzed?

- Az sincs.

- Barátaid.

- Azok sincsenek.

- Miféle hivatalnok vagy hát akkor?

Nem feleltem, mert nem is tudtam, hogy miféle feleletet vár tőlem. Esküszöm, az utóbbi időben állandóan üldözött a balszerencse. Az egyik kellemetlenséget követte a másik. A cég, ahol évekig voltam alkalmazásban, csődbe ment. Ekkor egyik hitelezőjénél kaptam állást, szánalmas fizetéssel. Nemsokára ez is csökkentette az alkalmazottait s innen is elküldték. Miután sokáig állás nélkül voltam, kaptam egy kisegítő állást, már nem volt rám szükség, innen is elbocsátottak.

Majd egy hosszabb szünet után megint találtam valami átmeneti elfoglaltságot, de a fizetésem nevetségesen kicsi volt. Ezután kilenc hónapig egy krajcárt sem kerestem. Könnyen érthető züllött kinézésem, amikor egész nap egyebet se tettem, mint ide-oda szaladgáltam s nem vehettem magamnak semmit. Munkát keresve egész Londont bejártam, bármilyen munkát elvállaltam volna, amivel pénzt lehet keresni. De bizony hiába szaladgáltam. Most meg a szegények menedékházától elküldték, bizony könnyen elzüllik az ember! De mindezt természetesen nem beszéltem el az ágyban fekvő embernek. Őt mindez nem érdekelte, mert, ha akarta volna hallani, kényszerített volna engem.

Valószínűleg leolvasta rólam ezt a történetet. Éreztem szemének áthatoló képességét.

- Vetkőzz le, menj ahhoz a szekrényhez. Vedd le azt a felöltőt s takard be vele magad.

A sarokban álló szekrényhez mentem. Tekintete mindenütt követett. A szekrény tele volt ruhákkal, lehet, hogy valamelyik jelmezkölcsönző boltból származtak. Az egyik fogason sötét felöltő lógott. Utána nyúltam, látszólag saját akaratomból. Magamra vettem, bő ráncaival egész a lábamig ért.

- A másik szekrényben találsz húst, kenyeret és bort. Egyél, igyál...

A szoba másik sarkában, az ágyhoz közel, állt egy másik szekrény. A polcon találtam valami füstölt húsfélét, néhány szelet rozskenyeret s egy szalmával körül fonott üvegben kevés savanyú bort. Oly éhes voltam, hogy nem értem rá kritizálni. Úgy ehettem, mint valami kiéhezett farkas, mert az ismeretlen egész idő alatt szótlanul szemlélt. Mikor már annyit ettem, hogy több nem fért belém, gúnyos mosoly jelent meg arcán.

- Szeretnék én is így enni, inni tudni, bizony! Ami megmaradt, tedd vissza a helyére.

Megtettem, bár szerintem egész fölösleges volt oly kevésért fáradni.

- Nézz a szemembe.

Szemébe néztem, de mindjárt megéreztem, hogy énemet elveszítettem. Szeme mind nagyobb lett, úgy éreztem, hogy az egész űrt kitölti s végül elvesztem mérhetetlenségében. Kezével valami mozdulatot tett, hogy mit, azt nem tudom, de amikor kezével ezt a mozdulatot tette, lábam alól elveszítettem a talajt s hosszában elvágódtam.

Ugyanakkor a lámpa kialudt.

Magános őrség

Tudtam, hogy eloltották a lámpát. Nem tartottam csodálatosnak, hogy utána órák hosszat öntudatlanul feküdtem. Olyasféle mozgást hallottam, mint hogy ha az ismeretlen ágyában forgolódnék. Utána minden elnémult. Éber lélekkel, mozdulatlan testtel virrasztottam, mintha őrt állnék az egész éjjelen át. Fogalmam se volt, mi történt velem. Ösztönöm szerint a halál minden jelét magamon viseltem. Furcsán hangzik, de mégis úgy van, holt ember érzései vettek rajtam erőt. Egyáltalában nem biztos, hogy azzal, amit mi életnek nevezünk megszűnnek érzéseink. Állandóan kérdeztem magamtól, vajon valóban halott vagyok-e. Állandóan ez a kérdés foglalkoztatott. Ha meghal a test, vajon a lélek, az Én tovább él-e? Egyedül Isten tudna erre felelni!

Az órák múltak. A csönd megszűnt. A reggel hírnökeiként az utcáról zaj, tovasiető léptek hallatszottak be. Az ablak előtt csicseregtek a verebek. Kutya ugatott, macska nyávogott a ház előtt. Tejeskannákat ütöttek össze. Mind erősebb sugarak nyomultak be a redőny nyílásain keresztül. Odakünn még esett az eső. Néha oda ütődtek az esőcseppek az ablaktáblákhoz. A szél valószínűleg irányt változtatott, mert egyszerre csak hallani lehetett egy távoli óra ütéseit nyolcat, kilencet, tízet ütött s minden egyes ütés között egy élet telt el.

Mindeddig a szobában csend volt. Miután az óra a tízet is elütötte, az ágy felől valami zajt hallottam. Léptek zaja jutott fülemhez. Ekkor már világos nappal volt. Remek ruhába öltözött alak állt mellettem s rám nézett, felém hajolt, majdnem mellém térdelt. Szemembe nézett, meg pillantottam azokat a borzalmas szemeket, melyek nem tartozhatnak emberi teremtményhez.

Ekkor felállt ez az emberi roncs s magában mormogta:

„Halott! - Halott! - Talán több, mint halott! Majd eltemettetem.”

Elment. Hallottam, hogy az ajtó kinyílt s újra becsukódott, tudtam, hogy egyedül maradtam.

Egész nap nem jött haza. Nem tudtam, kiment-e az utcára, de valószínű, mert a ház egész elhagyatott volt. Fogalmam sem volt, mi történt az éjszakai rettenetes állattal. Először azt gondoltam, hogy mint valami házőrző kutyát, itthon hagyta. De mivel percek, majd órák múltak anélkül, hogy bármily élőlényt is hallottam volna a közelemben, azt kellett következtetnem, hogy ha itt is van az az élőlény, gazdája távollétében éppoly tehetetlen, mint én s ezért nem is kell tőle félnem.