Sebastian Fitzek

LÁNY AZ ABLAKBAN

A mű eredeti címe

Sebastian Fitzek: Das Kalendermädchen

Copyright © 2024 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

A kötet kiadási jogai a németországi AVA international GmbH

(www.ava-international.de) közreműködésével kerültek a kiadóhoz.

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZALAY ZSUZSANNA

ISBN 978-615-104-073-7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Sabrinának

Még azok is hisznek valamiben, akik nem hisznek semmiben.

1. fejezet
Segélyhívási napló

December 20., 23:34, Bajorország, Hof irányítóközpont.

R: Ez a rendőrség segélyhívó száma, kivel beszélek?

H: Igen, jó napot kívánok! Pizzát szeretnék rendelni.

R: Asszonyom, ön a rendőrség segélyhívó számát tárcsázta.

H: Pontosan. Szalámival és sajttal.

(Szünet.)

R: Értem… Jelenleg veszélyben van?

H: Igen.

R: Nincs egyedül a szobában?

H: Pontosan.

R: Több elkövető is van?

H: Nem. Csak egy pizzát.

R: Jó. Nagyon jól csinálja. Az illetőnek van fegyvere?

(Hosszabb szünet.)

H: Igen. Az XXL-es méretet kérem.

R: Megsérült?

H: Pepperonival.

R: Súlyosan?

H (gyötrődve nevet): Ha nem eszem valamit hamarosan, meghalok.

R: Oké. Ön egy erős nő. Tökéletesen csinálja. A segítség hamarosan ott lesz. Szeretném, ha most megadná a pontos címet.

H: Hm. Persze. (Szünet. Nehéz légzés.) A cím Rabenhammer, ööö... Tannensteig 18.

R: Ez egy lakás?

H: Egy nyaraló. Waldpfad-ház.

R: Rendben, és hogy hívják?

H: Valentina. Valentina Rogall. De természetesen nincs név a csengőn. Mi a...?

(Zörgés, a kagylót nyilván a kezével fogja le.)

H (egy harmadik személynek a szobában): Igen. Mondom.

(Ismét közvetlenül a vonalba. Bizonytalanul. Remegő hangon.) Hall engem? Kérem, tegye az ételt az ajtó elé. A készpénz a lábtörlő alatt lesz.

R: Pontosan hol tartózkodik a házban? A földszinten?

H: Nem.

R: Akkor az első emeleten?

H: Pontosan. (Szünet, zörgés.) Mennyi ideig fog tartani?

R: A segítség néhány perc múlva ott lesz. Most kérem, mondja: „Nem probléma, a vonalban várok, amíg eléri a futárt.”

H: Nem probléma, a vonalban várok, amíg eléri a futárt. Várjon, várjon egy percet! Még azt akarom mondani, hogy...

(Hosszabb szünet. Zörgés. Érthetetlen motyogás a háttérben. Elfojtott nyöszörgés.)

H: Nem, nem, ezt nem csinálom.

R: Halló? Halló, ott van még?

(Hangos, gyötrelmes női sikoly.)

A kapcsolat megszakad.

A felvétel vége: 23:37.

2. fejezet
Rabenhammer, Tannensteig 18.
23:51
Strachnitz

A félig leeresztett redőnnyel a kis palatetős ház úgy nézett ki, mintha Strachnitz körzeti parancsnokra kacsintana az erdő széléről.

Csillagos, jéghideg éjszaka volt. Egyetlen felhő sem zavarta a telihold fényét, amely reflektorként szolgált a rendőrök számára, és a késői óra ellenére alkonyati hangulatot teremtett.

Az elmúlt napokban havazott, az előző nap reggelén rövid időre elállt, majd este újra nekikezdett, és szinte lehetetlen volt csendben haladni. A csizmája és a mögötte jövő rendőrnő csizmája is minden egyes lépésnél ropogott a zsákutca utolsó házáig vezető ösvényen. Legalább valaki kaviccsal beszórta az ösvényt, hogy az emelkedő ne váljon csúszdává. Ennek ellenére fennállt az elesés veszélye. Strachnitz megint rossz arányban ivott. Túl sok alkoholt és túl kevés vizet. Az elmúlt néhány órát még mindig a csontjaiban érezte, és az emelkedő a Waldpfad-házhoz, ahogy a kis kunyhót az online üdülőportálokon emlegették, egyre hosszabbnak tűnt.

– Békésnek látszik – mondta fiatal kolléganőjének, aki néhány perccel utána érkezett. A közelben volt, amikor a hívás befutott az irányítóközpontból, de a segélyhívás tartalma nem hagyott kétséget afelől, hogy ez nem egy egyfős rutinfeladat, ezért meg kellett várnia Samirát.

A nő beszívta a friss levegőt, és körülnézett.

– Az biztos, hogy valaki még ébren van – mondta. A felső emeleten égett a villany, míg a környék többi házában sötét volt. Néhány kertben kivilágított fenyőfák álltak, de a Waldpfad-háznál nem volt külső világítás. Ehelyett egy harmadára leégett oszlopgyertya pislákolt a karácsonyra feldíszített ablakban.

– Nézd csak! – Samira a földre mutatott.

Számos, az esti havazás által csak vékonyan borított lábnyom tanúskodott arról, hogy az ösvényt nemrégiben többször is használták. Valamikor bizonyára Valentina Rogall – a fiatal nő, aki a szokatlan pizzás segélyhívást leadta.

– Furcsa – helyeselt a férfi.

Az elmúlt napok időjárás-előrejelzései gondoskodtak arról, hogy szinte senki sem túrázott ezen a területen. A nyár forró volt, és száraz. Most friss hó nehezedett a korhadt fák koronájára. Egy vihar életveszélyes következményekkel járhatott volna. Tavaly ilyenkor egy óvatlan kiránduló meghalt egy lezuhanó ág miatt.

Harmóniában élni a természettel. Micsoda baromság!, gondolta Strachnitz, és ösztönösen a mellényén lévő pisztoly után tapogatózott.

A rendőr szerette a Frank-erdőt, a havas hegyi tájakat, a tiszta levegőt és a meleg napsütést frank hazája csúcsain. De nem volt olyan ostoba, hogy azt higgye, a Földanya a barátnője.

„A természet meg akar ölni minket. Földrengések, vulkánkitörések, áradások, baktériumok, vadállatok, vírusok, kullancsok, betegségek, brutális hőség, jeges hideg… az ember évezredek óta túlélte mindezt. Nem úgy, hogy békén hagyta a természetet. Hanem úgy, hogy megvédte magát tőle, ahogyan egy nép védekezik a háborús támadók ellen: barlangokkal, házakkal, ruházattal, gyógyszerekkel, fűtéssel, fegyverekkel, horgászbotokkal és patkányméreggel.”

Ezt már az apja is megtanította neki.

„Akkor harcolunk a természet ellen?” – kérdezte tőle gyerekként, kiérdemelve ezzel egy pofont.

„Nem figyelsz rám. Én azt mondtam: megvédjük magunkat. Nem harcolunk. A természet harcol ellenünk. És jogosan. Mi az ellenségei vagyunk. Nincs funkciónk a táplálékláncban. A létezésünknek nincs értelme. Emiatt a természet sosem tesz békeajánlatot nekünk. Ezért ostobaság minden olyan kísérlet, hogy kevesebb áramot használjunk, kevesebb húst együnk, és kevesebb szemetet termeljünk. Olyan, mintha egy daganatot arra kérnénk, hogy kevésbé terjedjen. Végül is mi vagyunk a természet rákja. Az ő szemszögéből nézve minket teljesen el kell távolítani.”

Strachnitz minél idősebb lett, annál jobban megértette öreg, immár súlyos beteg atyja keserűségét, aki egész életében teljesen más arcát mutatta a nyilvánosságnak. A komoly bűnügyi felügyelőét, aki mindig a védelemre szoruló polgárok szolgálatában állt.

A képmutató!

Miért is hallgatott a papára, követte a példáját, és állt rendőrnek? „Továbbra is biztonsági őrként akarod elpazarolni az életed, vagy végre igazi férfiként dolgozol egy igazi férfiszakmában?”

Strachnitz szinte mindennap bánta. Ma talán jobban, mint valaha. Mégsem tudott hallgatni a belső hangra, amely a jeges szél által a fülébe súgta, hogy forduljon vissza, és ne lépjen be a házba. Főleg ne ilyen másnapossággal, amely minden lélegzetvétellel az idegeibe vájta a karmait.

Szerencsére eddig képes volt uralkodni magán, így fiatalabb kollégája nem vette észre a siralmas állapotát. Legalábbis remélte.

Az út először egy pajta, majd a házhoz tartozó garázs mellett vezetett el, amelynek a lapos tetején egy kis terasz volt, ahonnan kilátás nyílt az erdőre.

Egy mozgásérzékelő aktiválta a hátsó bejárat feletti lámpát.

A bejárati ajtóba ágyazott üvegtáblát belülről fekete filctollal kenték össze.

– Különös – jegyezte meg Samira.

Strachnitz bólintott.

– Úgy néz ki, mint egy jel.

Egy görbe vonal, amely a 2-es számot vagy az S betűt is jelképezhette, attól függően, hogy belülről vagy kívülről nézik.

A bejárati ajtó résnyire nyitva állt. Strachnitz óvatosan kitárta. Enyhén nyikorogva egy sötét, szűk folyosóra nyílt. Jobbra egy keskeny lépcső vezetett az első emeletre. Balra egy biztosítékszekrény volt beágyazva egy faburkolatú falba. Az ajtaját szintén filctollal jelölték meg. Ezúttal az 5-ös számmal.

– Hahó, meghoztuk a pizzát! – kiáltotta Strachnitz olyan hangosan, hogy az egész házban hallani lehetett. Nem jött válasz. Nem hallott mást, csak a szél zúgását odakintről.

Az elhagyatottnak tűnő épület belsejében hideg füst és nyirkos kutyaszőr szaga terjengett.

Sajnos nem pálinkáé.

– Van itt valaki?

Lent a parkolóban elmagyarázta Samirának, hogy nem szabad rendőrnek látszaniuk, ezért az egyenkabátjukat semleges esőkabátra cserélték.

„A telefonálót fenyegető elkövető pizzafutárt vár, és mi ebben a hamis biztonságérzetben akarjuk hagyni.”

– A pénz nem volt a lábtörlő alatt! – kiáltotta most Strachnitz, és a pisztolyát készenlétben tartva csendben végigsétált a folyosón, amíg balra egy vékony faajtóhoz nem ért. A ház mennyezete túl alacsony volt egy ilyen termetű ember számára, ezért kissé meggörnyedve kellett járnia.

Kinyitotta az ajtót, és belépett az első pillantásra hangulatos nappaliba: egy kis, kényelmesnek tűnő bőrkanapé és egy fotel volt ott, közöttük egy perzsaszőnyeg, amelyet vörös virágdíszek uraltak, rajta egy kerekes dohányzóasztal állt egy rusztikus fatüzelésű kályha előtt. A nappaliból átjáró vezetett a konyhába, amelynek karácsonyi díszítésű ablakát a felügyelő kívülről már látta. A redőny félig le volt eresztve, és egy fekete gyertya állt előtte.

– Üres – mondta Samira.

Ő is észrevette már rögtön, hogy senki sincs a régimódi vidéki konyhában. A székek nem voltak a helyükön. A helynek hideg kávé- és abszintszaga volt. A konyhaasztalon koszos edények álltak.

– Nézd! – Strachnitz a kályha ajtajára mutatott. A korommal rajzolt 19-es látványa a személygépkocsija piszkos motorháztetejére emlékeztette, amelyre a múlt héten gyerekek mosolygó arcot rajzoltak. Strachnitz letérdelt, és kinyitotta a kályhát. Samira hangosan felnyögött mögötte.

– Ó, istenem!

Ő is káromkodott. Még durvábban. Pánikszerűen.

Ez nem lehet igaz!

Eszébe jutott, amit az apja mesélt neki a legszörnyűbb esetéről járőrként: egy drogos, aki azt hitte, hogy démonok szállták meg, megpróbálta levágni az „ördög által megátkozott” bal kezét egy metszőollóval.

A francba!

Ebben a sütőben nem kéz volt. Csak egy mutatóujj. Félig letépett körömmel. Vérben ázott, szakszerűtlenül levágva. Úgy hevert, mint egy őrült kannibál előétele a sütőben egy rakás gyújtósra terítve.

– Uram az égben! – zihált Samira, és elfordult.

– Törvényszéki szakértőket kérek ide – szólt be Strachnitz az irányítóközpontba. – És erősítést. A legjobb, ha mentő is jön.

Bámult a hideg kályhába, átkozta magát és az életét; túl sokáig tartott, amíg újra felállt, és ezért későn vette észre, hogy a kolléganője már nincs a közelében.

3. fejezet
Samira

Strachnitz megtiltotta neki, hogy egyedül menjen fel az emeletre, de nem látta okát, hogy szót fogadjon. Bár a férfi volt a rangidős, és technikailag a felettese is, a légzéséből és az ingadozó járásából ítélve aligha volt abban a helyzetben, hogy megfelelően végrehajtsa ezt a küldetést, nemhogy utasításokat adjon neki. Csak várjon lent az erősítésre. Nem akarta, hogy később őt okolják, amiért magára hagyott egy magatehetetlen nőt.

Samira elővette a szolgálati fegyverét.

A kopott lépcsőfokok minden egyes lépésnél dühösen nyikorogtak. Az első emeleten, közvetlenül a tető alatt mindenkinek hallania kellett. Már nem törődött azzal, hogy pizzafutárnak álcázza magát, és gyorsan rájött, hogy erre eleve nem is lett volna szükség. Az emeleti szobák szintén üresek voltak, a hálószoba és a kis dolgozószoba is, amelynek a franciaablakán keresztül ki lehetett lépni a garázs feletti tetőteraszra.

Valentina Rogall sehol. És férfi sincs, aki fenyegetné őt.

Ám itt is egyértelmű jelei voltak annak, hogy a házban néhány órája még emberek lehettek: a hálószobában ágynemű és párnák hevertek hanyagul a franciaágy mellett. Úgy tűnt, hogy frissen ágyaztak, de a lepedő foltos volt. Az ajtóhoz és a lenti biztosítékszekrényhez hasonlóan ezeket is számokkal látták el.

Jobb oldalon egy 9-essel, balra pedig valaki piros filccel egy 17-est írt.

Mi folyik itt?

Samira az ágy mellett egy kis mentaszínű borítékot talált, alig volt nagyobb egy hitelkártyánál. Felvette, és kihúzott belőle egy kártyát. Rajta finom, fekete filctollal írt szöveg állt. Egy vers, amely olyan reakciót váltott ki Samira gyomrában, mintha egy záptojást kellett volna lenyelnie:

Hagyjátok alant, hadd legyen halott.

A naptárlány már nem ragyog.

Bezárva a dobozba, trallalalala!

Eljött a halál éjjele, haha!

Eljött a halál éjjele, haha!

Elgondolkodott azon, hogy mit jelenthet a „doboz”. Lelki szemei előtt egy levágott ujjú holttestet látott egy dobozban feküdni, egy koporsóban vagy ládában, vagy ha a versike szerzőjét szó szerint kell érteni, akkor valamilyen ládaszerű tákolmányban.

Vagy…

Megkerülte az ágyat. Lehajolt. Az ujjaival végigtapogatta a szőnyeget, amely olyan sötét volt, hogy első pillantásra nem lehetett látni… az ágyból a padlóra szivárgó sötét folyadékot.

Az ágyból.

Pontosabban: az ágyneműtartóból.

Hagyjátok alant, hadd legyen halott.

Az ágy alatt. Egy dobozban.

– Mi folyik itt? – hallotta, ahogy Strachnitz az ajtó felől kérdezi.

A mennyezeti lámpa fénye hirtelen mintha vesztett volna az erejéből.

A fegyverrel készenlétben, Samira a matracot felemelve kinyitotta az ágyneműtartót azon az oldalon, ahol a borítékot találta. A nyitószerkezet rugója csak vonakodva engedett, mintha rossz, természetellenes helyzetbe kényszerítették volna.

Strachnitz, aki mögéje lépett, szintén célba vette a zseblámpájával.

– Ó, istenem!

Samira elborzadva kapkodta a levegőt.

Az ágykeretben lévő lény nem tűnt sem nőnek, sem férfinak, és egy pillanatig kételkedett abban, hogy egyáltalán ember-e, mert még sosem hallott senkit ilyen szörnyű hangon és érthetetlenül sikoltozni.

– Mentőt! – hallotta, ahogy Strachnitz a mögötte lévő rádióba kiált. – Azonnal!

Egy ideális világban már hallotta volna a szirénákat, a rendőrség és a mentőautó csikorgó gumiabroncsait. A mentőautók villogó fényei rángatózó kékben fürösztötték volna a hálószobát.

De Samira semmi ilyesmit nem hallott. És nem látott villogó fényeket sem. Csak a véres, nehezen lihegő valamit az ágyneműtartóban.

A naptárlány?

– Mentő, hol marad az átkozott tűzoltóság? – kiabálta Strachnitz a rádiójába. Aztán elszabadult a pokol. Miközben a kollégája még mindig a segélyhívással volt elfoglalva, a vérrel borított lény hirtelen egyetlen ugrással kint termett az ágyneműtartóból.

Samira megpróbálta. De egyetlen lövést sem sikerült leadnia, mielőtt a lény Strachnitz védtelen, szabadon hagyott torkát eltalálta volna.