részlet

A fordítás alapja:

Szerző: Maaret Kallio: Voimana toivo

Első finn megjelenés: a Werner Söderström Ltd. (WSOY), Helsinki által.
Magyar megjelenés: Bonnier Rights Finland
és az Andrew Nurnberg Irodalmi Ügynökség közreműködésével, Magyarország, Budapest.

Copyright © Maaret Kaillo, 2020

Fordította: © Mikó Katalin, 2023

Szerkesztette: Szabó Mihály

Borítóterv: Grosan Cristina

A könyv megjelenését a Finn Irodalmi társaság (Finnish Literature Society, Suomalaisen Kirjallisuuden Seura, FILI) támogatta.

HVG Könyvek, Budapest, 2023

Kiadóvezető: Budaházy Árpád

Felelős szerkesztő: Krausz Veronika

www.hvgkonyvek.hu

ISBN 978 963 565 468 0

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti úton vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Kiadja a HVG Kiadó Zrt., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Felelős kiadó: Szauer Péter

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Ha süllyedsz, kormányozd a hajót
a kikötőbe
Erő nélkül a remény
csak reménytelenség.

Arto Hällström: „Hiljaa vaivun”
(Csendben térdelek)

Tartalom

Az olvasónak

I. TERVEK

1. Számodra mit jelent a jó élet?

2. Az életmódvezetés buborékja

3. Reménykedve élni jó

4. Ismerd fel és ismerd be a tényeket!

5. Tűzz ki reményteljes célokat!

6. A tökéletesség az elégtelenség csapdája

7. A könyörtelenség hozzátartozik a könyörületességhez

8. A remény három igeideje

9. A változást megértésen keresztül érhetjük el

10. A gondolatokban rejlő rémület, fantázia és remény

REMÉNYTELI CÉLOK

II. ÉRZELMEK

1. A szabad elme és a fejlett érzelmi készség boldoggá tesz

2. A jó életben a rossznak is van helye

3. Éld meg az érzelmeidet!

4. Életben lenni vagy igazán élni?

5. Ha látunk a sötétben, könnyebb rátalálni a fényre

6. Bölcs dolog szembenézni az érzelmeinkkel

7. Ismerd fel az érzelmek mögött rejlő szükségleteket!

8. Reménnyel telve lehet bátorságunk kockáztatni és kudarcot vallani

9. Hogyan fér össze a nyugalom az elveszettséggel?

ÉREZD A REMÉNYT

III. TETTERŐ

1. Kis nagy te

2. A gyerekkorban elsajátított erő és tehetetlenség

3. A körülmények tesznek azzá, akik vagyunk

4. Az egyensúlyozás képessége

5. A tetterő játéktere

6. A tehetetlenség az emberi létezés természetes része

7. A tehetetlenséghez fűződő viszonyunk meghatározó

8. Mindig magaddal kezdd, de másokkal folytasd!

9. Feladni és cselekedni a változás érdekében

A TEHETETLENSÉG ÉS A TETTERŐ REMÉNYE

IV. FELÉPÜLÉS

1. Mindenkinek megvan a maga töréspontja

2. A változtatás és az elengedés lehetőségei

3. Senki sem immunis a szomorúságra

4. A felépülés a legvalószínűbb

5. A gyászt el kell fogadni

6. A reményhez nem hőstörténetek kellenek

7. Tartsd tiszteletben a felépüléshez szükséges időt!

8. Reményt ad, ha osztozunk másokkal kétségbeesésünkben

9. A rosszban megbúvó jó

A FELÉPÜLÉS REMÉNYE

V. MÁSOK

1. A mindent elbíró kapcsolat

2. Mindig van megoldás

3. A felkarolás vigasza

4. Ne erőltesd rá másokra a megoldásaidat!

5. Hogyan vigasztaljuk azt, aki vigasztalhatatlan?

6. Az élet megy tovább – de kivel együtt?

7. A legerősebbeknek is szükségük van másokra

8. És rád ki vigyáz?

9. Bőkezűen adj abból, amire leginkább szükséged van!

10. Az élet desszertje

A MÁSOKBAN REJLŐ REMÉNY

VI. CÉLOK

1. Az a minimum, hogy nem teszünk rosszat

2. A remény ereje

3. Hogyan szolgálhat mások örömére az, amit szeretsz?

4. Aki másokon segít, az önmagán is segít

5. A jót soha ne vegyük biztosnak

6. A halál az élet aranyozott kerete

7. Napjaink célja

8. A remény tettei

Köszönetnyilvánítás

Források

Az olvasónak

Ezt a könyvet neked írtam, hogy jó életet élj és ehhez megtaláld a megfelelő irányt. Azoknak szól ez a könyv, akik nehéz időket éltek át, illetve akiket a közelmúltban fájdalom ért. Azért írtam meg e fejezeteket, hogy útmutatást adjak a jó élet lényegéhez, és vigaszt a kétségbeesés idejére.

A remény lelkünk és életünk hatalmas erőforrása. A remény segít, hogy értékesebb célokat tűzzünk ki, aktívan tegyünk a jó életért, és enyhíthessük az aránytalan könyörtelenséget. Manapság gyakran könyörtelen elvárásokat támasztunk önmagunkkal és az élettel szemben, ez pedig fokozza bennünk az alkalmatlanság és a magány érzését. A remény perspektívája enyhít ezen: megmutatja, hogyan találhatunk könyörületességet önmagunkban, életünkben és céljainkban úgy, hogy mellette tudatosabban törekszünk a jó életre és a nehézségekből való felépülésre is.

A kezedben lévő könyv pontosan erre koncentrál. Arra, hogy milyen átadni magunkat az életnek, megtalálni az igazi örömet, felismerni a rosszat is, és elfogadni a gyászt. És arra is, hogyan hasznosíthatjuk erőforrásainkat, hogyan találhatunk alkalmat a cselekvésre, és hogyan erősíthetjük a reményt mindörökké.

A remény kulcsfontosságú tényező a jelentőségteljesebb életre való törekvésben. Amíg a jókedven és az örömön alapuló boldogság mindössze pillanatnyi jó érzést hoz, a remény erős, értékalapú irányt teremt, és hitet ad, hogy lehetőségünk van a jóra. A remény mindig szorosan összefügg a személyes céljaink elérésével is, az növeli bennünk a pozitív érzéseket és tovább erősíti a reményt. Amikor úgy érezzük, hogy van ráhatásunk az életünkre, önmagunkra és emberi kapcsolatainkra, akkor megerősítjük magunkban a reményt és a tetterőt. Ráhatással lenni valamire azonban egészen más, mint kontrollálni azt. Rossz érzéseinket gyakran próbáljuk az utóbbival enyhíteni, pedig ez valójában csak fokozza a problémát.

A jó nem szinonimája a könnyűnek, ahogyan a remény sem a tökéletességnek. A remény teljes fénylő dicsőségében dinamikus és kimerítő erő, amely nem csak passzív reményt vagy buksisimogatást jelent. Annak ellenére, hogy a célok elérését sok bizonytalanság övezi, jellemző ránk, hogy célokat tűzünk ki önmagunk elé és az életünk számára. Ilyenkor a remény szolgál hajtóerőként. A könyvben előrehaladva képesek leszünk megkérdőjelezni saját céljainkat, emberségünk különböző részterületeit, valamint saját felelősségünk és tetteink erejét. Mindemellett pedig megtanuljuk életcélunkat a remény szemszögéből gazdagítani.

A reményt tekinthetjük az emberi élet központi erejének. Az érme másik oldalán a reménytelenség található, amely valóságos életveszélyt jelent. Számos tanulmány kimutatta, hogy a reménytelenség szorosan összefügg az önpusztító gondolatokkal. A reménytelenséghez efféle gondolatok, tapasztalatok és érzések tartoznak: nem tudunk mit kezdeni a helyzetünkkel, nincsenek támogató kapcsolataink másokkal, az életünknek pedig semmi értelme.

Amíg a remény hatalmas erő, a reménytelenség jelentős kockázatot jelent.

A remény viszont éppen ennek az ellenkezőjét táplálja: azt, hogy tudunk változtatni önmagunk és mások életén, tudjuk támogatni egymás felépülését, átadhatjuk egymásnak a reményt, és támaszt nyújthatunk egymásnak a kétségbeesés pillanataiban. A remény nem zárja ki a kétségbeesést, hanem állandó párbeszédet folytat vele. A jó és reményteli élethez hozzátartoznak a szomorúság és a sötétség árnyalatai is. Ezek azonban nem töltik be a teret úgy, mint a reménytelenség, és nem hagynak teljesen magunkra.

A remény nem csupán egy téma vagy jelenség. Minden túlzás nélkül az élet központi ereje.

A kutatások által boldognak tartott Finnországban minden évben magas az öngyilkosságok száma, sokan érzik magukat magányosnak emberi kapcsolataikban, a legtöbben mentálhigiénés okok miatt válnak megváltozott munkaképességűvé, a kiégés pedig egyre fiatalabbakat érint egyre gyorsulóbb ütemben. Mindannyiunk számára rendkívül fontos, hogy felkutassuk a remény színtereit, és megtaláljuk saját életünk jelentőségteljességének vezérfonalát. Sok nehéz dolgot el tudunk viselni, ha van okunk reményre, és úgy érezzük, vágyaink egy nap majd valóra válnak. A remény természetesen nem űz el minden rosszat, de megnyugtató és erőteljes teret hoz létre ott, ahol a kétségbeesés beszűkítő hatása kevésbé érvényesül. Ha már ismerjük a kétségbeesést, annál inkább érdemes a remény mellett elköteleződnünk.

A remény adja a jó élet lényegét, és segít abban, hogy cselekedeteinkkel az eljövendő jó felé törekedjünk. A remény a fény, amelyben bízhatunk, ha sötét van. Egyben együttérzést is jelent, amelynek segítségével szembe tudunk nézni a nehézségekkel. Élő és érző emberség, élet és emberi kapcsolatok. Erő, amellyel a szavakat cselekedetekre váltjuk. Szükségletek és gyengédség, akár a láncszemek, összekapcsolódnak, hogy biztonságot nyújtsunk egymásnak.

A remény végül egészen a jó élet lényegéig nyúl vissza, és azt kérdezi: Mi az életünk értelme? Hogyan jelenik meg ez az értelem a cselekedeteimben ma, holnap, és majd mások emlékeiben, amikor egy napon az életem véget ér?

Akármilyen élethelyzetbe is kerüljünk, a remény életünk és jóllétünk központi ereje. Erő, amelyet érdemes felhalmozni és átragasztani másokra, hogy szárnyakat adjon a jó napoknak, fejlessze az interperszonális készségeinket, és vigaszt adjon a nehéz időkben.

Kérlek, ne sietve olvasd a könyvemet! A tudást nem sajátíthatjuk el úgy, hogy valaki a fejünkbe tölti, hanem tapasztalati úton kell megértenünk. A megértés útja lassabb, mint a tudásé. Adj teret saját reményed megértésének! Haladj úgy a szöveggel, hogy mellette bátran beszélgetsz róla, és hallgass saját reményedre! Ha a könyvem csak egy csepp reményt is ad neked, akkor már megérte megírnom.

Hanko, 2020. 01. 13.,
miközben egyre hosszabbodnak a nappalok

I.
TERVEK

Minden mulandó
A bánat és az öröm minden pillanatot megingat
Mit remélsz, mi marad abból, ha átsétálsz az udvaron
És lábnyomaid eltűnnek

Juha Tapio: „Ohikiitävää”
(Villanás)

1
Számodra mit jelent
a jó élet?

Jóval azelőtt érkezem meg az előadóterembe, hogy sorra kerülnék. A pompás terem üres padsorai egyenletes ütemben telnek, ahogyan emberek százai érkeznek vissza a kávészünetről, hogy meghallgassák az utolsó előadókat. Az első sor szélére ülök, hiszen én majd csak a nap legutolsójaként kerülök sorra. A kivetítőn egy népszerű sztárelőadó előadásának eget rengetően ígéretes címe olvasható.

Az előadás bombasztikus lendülettel indul. Az előadó tele van energiával, látványosan gesztikulálva és örömteli arccal mozog a színpadon. Bár sok dologban igaza van, az előadás során egyre bosszúsabb leszek. Erről nem az előadó személye tehet, hanem az, hogy mely dolgokra ígér gyors megoldást. „Ha rossz napod van, csak nézz tükörbe reggel, hangosítsd fel a zenét és mondd azt meggyőzően közvetlenül a tükörképednek, hogy ez márpedig jó nap lesz! Ez akkor is jó nap lesz!” Az előadó szerint ezzel a módszerrel az egész életünket kicselezhetjük. „Bár néha velem is előfordult, hogy a vállalkozásom az összeomlás szélén állt, vagy a párom épp kórházban feküdt, de egyszerűen eldöntöttem, hogy minden a hozzáálláson múlik. Minden tőled függ. Mindenki a saját szerencséjének a kovácsa!”

Lassan kiver a víz, ahogy halad az előadás és érkeznek a megoldási javaslatok. Az én beszédem ennek a szöges ellentéte lesz. Se nagy szavak, se garantált megoldások, és főként nem ígérek olyat, hogy az élet nehézségeit kicselezhetjük azzal, ha csak a pozitívumokra fókuszálunk, vagy ha megfelelő a hozzáállásunk. „Nekem is sikerült, neked is fog!”

Egy régi mondás szerint reménnyel telve jó élni. A remény nem csupán érzés vagy hozzáállás, hanem mindenekelőtt az élet céljához kötődő cselekedetek összessége. Amikor erős bennünk a remény, sokkal inkább képesek vagyunk tetteinkkel hatni arra, amire lehet, és elfogadni azt, amire nincs ráhatásunk. Megtapasztalhatjuk, milyen az, amikor képesek vagyunk cselekedni és hatást gyakorolni, de azt is, hogyan békélhetünk meg saját tehetetlenségünkkel és rászorultságunkkal.

Így hát amikor végül sorra kerülök, kissé visszafogottan lépek a nagyszámú hallgatóság elé. Mögöttem a vetítővásznon egy saját természetfotóm látható, és mindössze egyetlen szó: Megérkezem.

Arra kérem a közönséget, kezdjük azzal, hogy először is mindenki érkezzen meg, igazán legyen jelen saját elméjében, élethelyzetében és érzéseiben. Mindenki igazán, teljes jelenlétével érkezzen meg ebbe a pillanatba, és hagyja, hogy teste kényelmesen elhelyezkedjen és ellazuljon. Aztán azt kérem, tegyék fel maguknak a kérdést: Milyen a hangulatom? Milyen belső erőforrásokra támaszkodhatok jelenleg? Ha valaki belelátna az elmémbe, milyen bánatot és örömöt látna ott tükröződni? Mi minden marad rejtve a felszín alatt – milyen belső erőforrások és árnyak?

Hogyan lehetséges önmagunkkal és az életünkkel valamelyest, de legalábbis elégséges mértékben dűlőre jutni?

A jó élethez szükséges, hogy elegendő mértékben megbékéljünk az életünkkel, önmagunkkal és tetteinkkel. A jó élet megélésének lehetősége erőteljesen függ attól, hogy a létezésünk és a cselekedeteink mennyire vannak összhangban az értékeinkkel. A megelégedettség gyakran beszédesebb mérce a boldogságnál is.

Mennyire vagy jelenleg elégedett az életeddel – a múltat, a jelent és a jövőt tekintve? Van elég helye az életedben az érző életnek, vagy csak a teljesítménynek élsz? Honnan merítesz reményt olyan pillanatokban, amikor a kilátástalanság akarja átvenni feletted a hatalmat? Megfelelek így? Van bennem remény?

A közönség csendben ül, senki sem ujjong. Szünetet tartva, elcsendesülve és érzéseikbe merülve figyelik a saját gondolataikat és helyzetüket. Átadják magukat az igazságnak.

Ha elidőzhetnénk így egy kicsit – akkor mindettől függetlenül, vagy épp mindezek következtében –, vajon rengeteg reményre lelnénk elérhető közelségben?

2
Az életmódvezetés buborékja

A pszichoterapeuta munkája és szakmai tudása az emberi elme működéséről, törvényszerűségeiről és a gyógyulás feltételeiről megakadályozzák a gyors megoldások és kötelező pozitív hozzáállás melletti elköteleződés lehetőségét. Tudjuk, hogy a negatív érzelmek elnyomása nem segít, csak felerősíti a problémákat. Tudjuk azt is, hogy nem érdemes a körülményekkel harcolnunk, hanem jobb az elfogadásukra törekedni, így azt is tisztábban láthatjuk, mire van ráhatásunk és mire nincs.

Világos, hogy a kontroll csak fokozza a szenvedést, míg a remény lehetőséget ad az elfogadásra.

Mindannyian teljesen más útravalóval indulunk neki az életnek, a kisgyermekkori élmények és a vérmérséklet vonatkozásában is. Általában nem választhatjuk meg, milyen családban nevelkedünk és milyen jó vagy rossz élmények érnek minket, pedig ezek rendkívül meghatározóak. Elég kíméletlen és szűk látókörű dolog azt a látszatot kelteni, hogy minden csak az egyéntől vagy az ő gyémántszilárd hozzáállásától függ. Az emberi életet nem ábrázolhatjuk ezüsttálcaként, amelyről csak úgy lecsipegethetjük a nekünk tetsző ínyencfalatokat. Manapság a bűntudatkeltés szintjéig szokás az egyén felelősségét hangsúlyozni, pedig hát annyival többek vagyunk pusztán egyéneknél! Sokak számára a jóllét hajszolása ma már szorongást keltő, kimerítő kihívás. Értelmetlenül nagy teret nyertek az aprólékos életmódtanácsok, amelyek a maguk módján, végső soron mind ugyanazt az üzenetet sugallják: nem lehetünk elegek, nem felelhetünk meg. Mintha az átlagember számára már nem is lenne remény.

Az életben végtére is számtalan dolog egyáltalán nem rajtunk múlik.

Jelenleg főként a siker extrán boldog időszakát éljük, a mérhetetlen elvárások és aránytalan célok mellett pedig időnként tovatűnik a remény, vele együtt pedig a boldogság is.

A túlzott teljesítmény-központú hozzáállás elérhetetlen célokat szül, amelyek inkább fokozzák a problémákat, mintsem enyhítik azokat. A kőkemény teljesítmény-központúság és a tökéletesség elvárása miatt nem tudjuk megtapasztalni a jó életet, illetve igazából felépülni életünk nehezebb időszakait követően.

Még ha az életünk felett épp nincs is teljes kontrollunk, és a problémákat nem oldhatjuk meg egyszerű tanácsok alapján, különösen fontos, hogy érdemben tudjunk hatni az életünkre és saját jóllétünkre. A változtatásra való képességünk, és annak megtapasztalása, hogy milyen is az, ha képesek vagyunk az életünket aktív cselekvőként alakítani, kulcsfontosságúak a jó élethez és a megküzdés gyakorlásához. De a jó élet azt is jelenti, hogy átadjuk magunkat a bánatnak, életigenlőek vagyunk és mindemellett hiszünk az emberségességben. Életünk kezdetén meglehetősen egyenlőtlen mennyiségben kapunk reményt, szükségleteket, cselekvőképességet és céltudatosságot útravalónak, ezekre pedig életünk során folyamatosan hatást gyakorolhatunk.

Ha az életünk és mi magunk is tökéletesek lennénk, semmi szükségünk nem lenne reményre.

Korunk egyik legnagyobbra fújt buborékja és egyik legértelmetlenebb célja az életmódvezetés. Ha folyamatosan menedzselni akarjuk az életünket, akkor újra és újra csalódni kényszerülünk, amint változnak a tervek, esetleg nem úgy érezzük magunkat, ahogy szeretnénk, vagy amikor egyszerűen közbeszól az élet. Fontos tudnunk, miben törekszünk változásra, és mely területeken nem érdemes törekedni rá, ha nem akarunk magunknak tudatosan újra és újra csalódást és elégedetlenséget okozni. Az ember csak részben tudja befolyásolni a körülményeket, viszont valós hatást gyakorolhat önmagára és arra, hogyan viszonyul a külső tényezőkhöz.

A boldogság és a tökéletes életmód végtelen hajszolása és önmagunk folyamatos fejlesztése az oka, hogy sokan elvesztik a realitásérzéküket, és aránytalanul sokat várnak el önmaguktól és másoktól is. Sokszor úgy érezzük, hogy mindent megteszünk, erőnkön felül teljesítünk és megfontoltan haladunk előre, mégis fokozatosan szem elől tévesztjük az élet legfontosabb dolgait. Az elégedetlenség, a meg nem felelés érzése és a szívtelenség kíméletlen élménye sajnos sokunk számára túlzottan is ismerős jelenségek.

Az emberséghez és az élethez óhatatlanul is hozzátartozik a tehetetlenség, a befejezetlenség, az elégedetlenség és az alkalmatlanság. Aki ezek létezését tagadja, az egyre vadabb mókuskerékbe és a kilátástalanság ördögi körébe hajszolja magát. Bár rendkívül fontos és elengedhetetlen, hogy kihasználjuk az erőforrásainkat, nem tudunk a végtelenségig vagy a realitásokkal szembemenve meríteni belőlük. A tökéletlenség, a tehetetlenség és a kiszolgáltatottság az emberi létezés alapismérvei, amelyektől nem szabadulhatunk. Viszont megtanulhatunk rugalmas, erős és tartós viszonyt ápolni velük.

3
Reménykedve élni jó

A remény nem csupán egy érzés, hanem az élet alapvető erőforrása, amelyről számos kutatás született már. A remény tudományának segítségével fejleszthetjük azon képességünket, hogy tudatosan használjuk a reményt a jó élet, a jóllét kulcsfontosságú építőelemeként és vigaszforrásként az élet elkerülhetetlen nehézségei és krízishelyzetei során. A kutatók régóta hangsúlyozzák a remény alapvető szerepét az ápolás és a gyógyulás során, illetve mindenekelőtt a jó élet alapvető erőforrásaként. A remény tehát nemcsak kellemes és pillanatnyi érzelmi állapot, hanem sokkal inkább iránytűként utat mutató dinamikus erő, amely a jó élet alapja, és segít minket abban, hogy a jövőbeli jóra törekedjünk a nehézségek ellenére is.

A reményt emellett definiálhatjuk úgy is, mint az abba vetett hitet, hogy a dolgok jobbra fordulnak, hogy mindig lesz előttünk út, amit végigjárhatunk, még akkor is, ha időnként a gödör mélyére kerülünk vagy teljesen újra kell terveznünk az útvonalat. A magas szintű reményhez kapcsolódnak a pozitív érzelmek és az optimizmus. A remény nem automatikusan szerzett adottság, amelyből némelyünknek jutott, másoknak pedig nem.

A kezdetleges remény már egészen kicsiként, csecsemőkorban elkezd fejlődni bennünk. Ilyenkor az erős, ismétlődő élmények arról, hogy egy másik ember (általában az egyik szülőnk) észreveszi a szükségleteinket, törődik az érzelmeinkkel és rendelkezésünkre áll, hogy megvigasztaljon minket, megerősíti az alapvető reményt és a bizalmat az élet, önmagunk és mások felé. Ha a remény egyszer gyökeret ver és megerősödik, akkor többé nem könnyű eltiporni. A gyermekkor biztonsága, melegsége és a gondoskodás a remény alappillérei és a kellően jó törődés pozitív hozadékai. Ezek hatása egy életen át tart. Bár ez az elemi remény összefüggésben áll a kisgyermekkori kapcsolatokkal és az általuk nyújtott támasszal, szerencsére mindemellett készség is, amely életünk során elsajátítható és fejleszthető.

Valahogy végül minden rendbe jön.

Nehéz élethelyzetekben vagy megrázó események során a reménynek különösen nagy jelentősége van. Olyan, mint a felderengő fénysugár életünk vagy saját elménk legsötétebb mélyén. Még nem is feltétlenül a remény konkrét élménye vagy érzése, hanem valamiféle gondolat vagy hit, hogy jön még jobb.

A remény a mélyen gyökerező bizalom és hit abban, hogy a jelenlegi helyzet egyszer véget ér, és a jövő majd mást hoz. Ez már önmagában segít elfogadni és elviselni a jelen pillanat fájdalmát. Közismert, hogy a remény növeli a fájdalomküszöböt, vagyis a reményre támaszkodó ember jobban bírja a nehézségeket, mint az, aki kevésbé remél.

Az együtt megélt reménytelenség reményt szül.

Viszont a remény egyáltalán nem pusztán az ember magányos ereje, hanem kulcsfontosságú tényező a másokkal való együtt létezésben. Mások reménykedésre való késztetése különösen az élet nehéz pillanataiban tűnik fel. Nem erőltetett vidámságot jelent, vagy a nehéz dolgok figyelmen kívül hagyását, de még csak nem is elköteleződést az alaptalan öröm és hála felé, hanem azt, amikor osztozni tudunk a reménytelenségben és a kétségbeesésben.

A remény közismerten az elégedettség és a boldogság hatékony előrejelzője. A jó élet velejében ott van a remény, ugyanakkor a reményhez tettekre is szükség van, nem csak szívélyes szavakra. A reményhez kapcsolódó aktív tetteink építik fel és tartják fenn a jó életet. A remény pozitív fénybe helyezi a jövő perspektíváját. A remény ezért is alapvető emberi erőforrás, amely cselekedeteinkben is visszatükröződik. A jövőről és hozzá kapcsolódó képességeinkről alkotott felfogásunk és a várakozásaink erőteljes hatással vannak arra, hogyan cselekszünk és milyen döntéseket hozunk meg a jelen pillanatban.

Tudjuk többek között azt, hogy a reménytelibb emberek jobban figyelnek az egészségükre és többet törődnek magukkal. Jobb döntéseket hoznak a hétköznapokban, és ezzel akaratlanul is tovább erősítik önmagukban a reményt.

A remény úgy korrelál például a betegségek kezelésével, hogy a reménytelibb emberek sokkal inkább hajlamosak elköteleződni gyógyszeres kezelés mellett, mint azok, akikben kevesebb a remény. Amikor azt tapasztaljuk, hogy hatással lehetünk saját helyzetünkre és hiszünk a jövőben, sokkal inkább igyekszünk a jelen pillanatban az eljövendő jóért tenni. Világosan megmutatkozik a remény hétköznapi cselekedeteinkben és szokásainkban, és ezek annál tartósabbak, minél több bennünk a remény. A nagy reményekkel rendelkező emberek ritkábban mennek betegszabadságra. A remény a teljesítőképességgel is összefüggésben áll. Azokon a napokon, amikor sok feladatot sikerül elvégeznünk, általában van bennünk remény is. Ugyanakkor a remény segít elviselni azokat az időszakokat is, amikor saját határainkba ütközünk.

A reményről gyakran tévesen a jámbor, hiszékeny ember jut eszünkbe. Pedig a remény nem passzív várakozás vagy vak naivitás. Ehelyett gyakran meglepően embert próbáló erőforrás, hiszen magába foglalja a kétségbeesés elviselését, a céltudatosságot és a jövő tervezését, ami mindenekelőtt tettekként és cselekedetekként mutatkozik meg. A remény olyan állapot, amely arra a tapasztalatra épül, hogy a reményteli embernek van akarata és módja elérni kitűzött céljait.

Közismert, hogy a remény a jólléthez és az életminőséghez kötődő mutatók legjobb előrejelzője, így a remény ismerete és tudatos megerősítése különösen kulcsfontosságú a jó élet szempontjából.

A remény a jelen pillanatban él, elfogadja a múltat és közben mégis mindig egy lépéssel előrébb is jár. Ígéretet tesz, hogy élhetünk jó, érző, valódi és jelentőségteljes életet, amelytől aztán életünk végén nyugodt lélekkel vehetünk búcsút.

Interjúalanyom, Jari Kylmä, elismert reménykutató szerint ha a reményt egy szóval kellene leírni, akkor az a szó a lehetőség. A remény a jövőre irányul és mindenekelőtt lehetőségeket ígér. Nem bizonyosságot, hanem lehetőségeket, hitet és kilátást a jó reményére magunkban, az életünkben és másokban. A remény fogalom és átható tapasztalat arról, hogy a jövő valamit jót tartogat, és hogy e jó elérésében az egyénnek központi szerepe van. Nem követel emberfeletti teljesítményt, sem azt, hogy az önkontroll mesterei legyünk, hanem csak arról szól, hogy jó kapcsolatot kell kiépítenünk a saját határainkkal.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Figtree – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Source Serif 4 – SIL Open Font License