Harmat
Budapest, 2025

Első kiadás © Bolyki László, 2017

Átdolgozott kiadás © Bolyki László, 2025

© Harmat Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

ISBN (epub) 978 963 288 937 5

ISBN (mobi) 978 963 288 938 2

Borítóterv: Tabák Miklós

Kérjük, hogy a szerző jogait tiszteletben tartva a könyvet ne másolja, és a mű felhasználásához kérje a kiadó engedélyét.

A bibliai idézeteket a Magyar Bibliatársulat revideált új fordítású Bibliájából vettük (RÚF, 2014).

Tartalom

Bevezetés

A két tanítvány

Befellegzett?

A valóság: „Elvégeztetett!”

Vallásos téveszmecsere

Immánuel: a mellénk szegődött Isten

Van úgy, hogy Jézus rossz irányba megy

Látja? Nem látja? Na látja…

Jézus kérdez

Realitásérzék a hiedelmek torzító tükrében

Mondd ki!

Gyakorlati ateizmus

A vallásos légváraink

Kösd össze a pontokat!

Jézus diagnózisa és „terápiája”

Úgy tett, mintha…

Megnyílt szemek

Újra felizzó szívek

A hit megmozdító ereje

Közösség

Epilógus

Kérdések egyéni vagy csoportos feldolgozáshoz

Köszönetnyilvánítás

Édesanyámnak

Bevezetés

Utak és tévutak

Egy ember a késő esti vonattal utazik egy kis faluba. Amikor leszáll a vonatról, koromsötét veszi körül, sehol egy lámpa, csak egy rozoga, elhagyatott állomásféle épület és egy lepattant bakterház áll a sínek mellett, a nagy semmi közepén. Pár perc tanácstalan ácsorgás után emberünk legnagyobb megkönnyebbülésére megjelenik egy pityókás bakter. A magányos utas odalép a bakterhez, és megkérdi tőle:

– Mondja, hogy jutok a faluba?

– Ezen a földúton menjen úgy öt kilométert a szántóföld mentén arrafele, oszt akkor má’ megtalálja! – mondja a bakter recsegő hangon.

– Öt kilométer?! Mondja, nem lehetett volna közelebb építeni az állomást a faluhoz?

– Lehetni lehetett vóna, de akkor meg a sínek lennének nagyon messze…

Ez a kis történet remekül megfogalmazza azt a tapasztalatot, amely nagyon sokunkat érinthet, akik hívőknek valljuk vagy valaha vallottuk magunkat. Nagy reményekkel és várakozásokkal a szívünkben elindultunk egy úton, aztán egyszer csak megérkezünk egy sötét, hideg és magányos helyre, ahol teljes kilátástalansággal a szívünkben azt kérdezzük magunktól:

– Hogy jutottam ide? Hol a falu? Miért vagyok egyedül?

Valami ilyesmi történt mintegy kétezer évvel ezelőtt azokkal a tanítványokkal is, akik Jézus kereszthalála után szomorú szívvel bandukoltak Emmaus felé. Várakozásaikkal ellentétben végül is nem Isten várva várt országa jött el a maga dicsőséges beteljesedésével, nem a szabadság, a jólét és a fölemelkedés, hanem a fölfoghatatlanul mély csalódás sötét és magányos pusztasága, a szégyen, a fölsülés és a halálfélelem. Nem értették, hogy ha Jézus tényleg a megígért Messiás volt, akkor végül miért nem váltotta meg Izráelt, miért szenvedett megsemmisítő vereséget, miért nem ért célba az életük, miért alakult minden a várakozásaikkal ellentétesen.

A probléma kétezer évvel ezelőtt is pont ugyanaz volt, mint manapság: hogy az állomás, a sínek és a város messze vannak egymástól. Azaz a hitbéli meggyőződéseink, az azokra épülő közösségi normáink és elvárásaink, valamint a mindennapok valóságos tapasztalatai szétcsúsznak egymástól, nem vagy minimális felületen érintkeznek egymással. A tanítványok esetében látni fogjuk, hogy – Jézus konkrét tanításaitól cseppet sem zavartatva magukat – hogyan építették fel azt a vallásos elemekből összetákolt légvárat, amelyet Isten igéjéből, infantilis istenképükből, valamint nevetségesen önző egyéni ambícióikból gyúrtak össze hitbéli meggyőződéssé.

Ebben a beteges hiedelemvilágban nem szerepelt a kereszt, a halál, a szenvedés, így persze a feltámadás sem. Ellenben szerepelt egy utópisztikus, „szép új világ”, amelyben a Messiás minden ellenséget legyőz, a rómaiakat hazaküldi, Izráel népe soha nem látott és soha véget nem érő jólétet élvez, teljes bőségben él. Ők tizenketten pedig már „be is árazták” egymás között, kinek milyen pozíció jut majd a messiási teokráciában, ebből kifolyólag jó nagyokat civakodtak, hogy ki a legnagyobb közülük, és ki ül majd a Messiás jobb, illetve bal keze felől, amikor helyet foglalnak a bőség és a hatalom királyi asztalánál. Így aztán nem meglepő, hogy amikor „a végállomáson leszálltak a vonatról”, kissé megszeppenve néztek körül, mivel a valóság nem igazán hasonlított az előzetes várakozásaikra.

Így vagyunk ezzel mind a mai napig. Mi, hívő emberek azóta is vallásos légvárakat építünk magunknak, melyeket azóta is Isten igéjéből, infantilis istenképünkből, valamint önző, egyéni ambícióinkból gyúrunk hitbéli meggyőződéssé. Aztán, amikor eljön a végállomás, leszállunk a vonatról, és rájövünk, hogy a remélt, csodás megérkezés helyett csak káosz, hideg és magány, Isten országa helyett egy rozoga állomás, szent angyalok helyett pedig egy pityókás bakter vár minket, akkor összeomlunk.

Az igazán nagy gondok akkor kezdődnek, amikor a hívő légvárak építését közösségi szintre emeljük, azaz vallásos társasutazásokat szervezünk a hívő utópiák eldorádóiba, melyekről már annyiszor kiderült, hogy a valóságban elhagyatott, sötét szántóföldek. Mindebben nem a rossz szándék, a tudatos hazugság vagy gonoszság vezérel minket, hanem csak annyi történik, mint a farizeusok, később pedig a tanítványok esetében: nem vesszük észre, hogy vallásos buzgalmunktól vezéreltetve különválik bennünk egymástól a hívő utópia és a mindennapi rögvaló. Jézus, illetve a Szentírás szavaiból figyelembe vesszük azokat a gondolatokat, melyek egybeesnek az elképzeléseinkkel, vágyainkkal, és – a lelki nyugalmunk érdekében – figyelmen kívül hagyjuk azokat, amelyek megzavarnának minket a légváraink építésben. Éppen ez történt egykor Jézus tanítványaival is, és hosszan sorolhatnánk azokat a történeteket, melyek az emmausi úton poroszkáló mai tanítványokról szólnak. Jómagam két okból kifolyólag is nagyon érzékeny vagyok erre a témára: az egyik, hogy magam is jártam ezen az úton, így átéltem, milyen érzés az, amikor megrendül a hit, és darabokra esik az addig világosan látott jövő. A másik, hogy igehirdetőként és lelkigondozóként egyaránt tevékenykedve megadatik, hogy mélyen belelássak az emberi életek legrejtettebb zugaiba, így nem áll módomban naivan szemlélni a dolgokat, kénytelen vagyok szembesülni az állomás, a sínek és a falu egymáshoz képesti távolságával. Ez a tapasztalat egyetlen mondatba sűrítve így hangzik: A prédikátor minden héten egyszer arról beszél, hogy minek kellene lennie, a lelkigondozó viszont minden egyes nap hétszer hallgatja meg, hogy mi van.

Az a hitrendszer, melyben a minek kellene lennie és a mi van világa szétcsúszik egymástól, inkább csak egy hiedelemvilág, és mivel éppen a lényeg hiányzik belőle, tudniillik az élet, előbb vagy utóbb fejre áll, aki aszerint él. E kötet arról szól, hogy ebből az állapotból nem elméletek, tréningek vagy önfejlesztő gyakorlatok jelenthetik a kivezető utat, hanem egy teljesen új típusú találkozás: találkozás Jézussal, és rajta keresztül a valósággal.

Utak és találkozások

Sokféle találkozástörténetet olvashatunk a Szentírásban, hiszen sokféle úton-módon találkozhatunk Jézus Krisztus gyógyító, megelevenítő személyével és igéivel.

– Találkozhatunk vele a gázai úton: az Apostolok cselekedetei könyvének nyolcadik fejezetében olvashatunk arról, amikor az etióp kincstárnok hitre jut egy tanítvány, Fülöp segítségével. Ez az a fajta találkozás, amikor egy őszinte érdeklődést mutató, Istent kereső ember – mint egy kirakós játék utolsó, hiányzó darabját – megkapja a számára fontos igéket, információkat, a kép összeáll, a szíve fölizzik, és a kereső ember megtér.

– Találkozhatunk Jézussal a jerikói úton is: ahogy a vak Bartimeus, a saját nyomorúságai között szenvedő ember hangosan és kitartóan könyörög Jézusnak, hogy szabadítsa meg szenvedéseitől, gyógyítsa meg őt (Mt 20,29–33). Amikor a csoda megtörténik, a megszabadult ember szíve fölizzik, élete megváltozik, lelke megtér jótevőjéhez, Jézus Krisztushoz.

– Találkozhatunk Jézussal a damaszkuszi úton is: Saul közmondásossá vált „pálfordulása” arról szól, amikor valaki, aki Jézus halálos ellensége, lelki értelemben véve „frontálisan ütközik” gyűlölete tárgyával (ApCsel 9). Ezen az úton nincs bizonyságtevő tanítvány, a Mester személyesen veszi kezelésbe a választott eszközét. A damaszkuszi úton az első tapasztalat egyáltalán nem a fölizzó szív élménye, hanem az, hogy minden addigi hiedelem a földdel válik egyenlővé, az ember megvakul – aminek szimbolikus jelentése nem szorul különösebb magyarázatra –, személyisége megrendül, énképe pedig az alapjáig bomlik le. Később, ahogy visszanyeri a látását, úgy fölizzik a szív is, és a Pállá vált Saul lassan megérti, mi is történt vele.

Az emmausi úton viszont olyan emberek találkoznak a Mesterrel, akik egyszer már találkoztak vele, akik hittek benne, vele jártak. Valaha izzott a szívük, de ez a szív kihűlt, amikor a szilárdnak látszó hit és reménység szertefoszlott. A dolgok nem úgy alakultak, ahogy remélték, ahogy szentül hitték, és amely hitre föltették az egész életüket, legszebb éveiket, sőt egzisztenciájukat, megélhetésüket is. Feltételek és kompromisszumok nélkül követték Jézust, de csalódniuk kellett, mert – legalábbis a tapasztalataik szintjén – őt követve jutottak lelki zsákutcába, mellette, vele járva mentek tönkre. Létezhet ilyen? – kérdezhetjük jogosan. Az igéből azt látjuk, hogy igen! A legtöbb evangéliumi üzenet arról szól, hogy Jézus nélkül kilátástalanná válik az életünk, sötétben botorkálunk, és előbb vagy utóbb kiégünk, bezzeg ha Jézussal élünk, akkor minden jóra fordul, életünk felvirágzik. Az emmausi tanítványok történetében azonban azt láthatjuk, hogy Jézust követve is juthatunk zsákutcába.

Hívő emberek tömegei járnak kiégett szívvel az élet emmausi útjain. Olyanok, akik már nem is tartják magukat hívőknek, akik elhagyták gyülekezeteiket, otthagyták a korábban lelkesen végzett szolgálatukat, felszámolták a hívő emberekhez fűződő, egykor élő kapcsolataikat. Ugyanakkor sokan vannak azok is, papok, lelkészek, egyházi szolgák, misszionáriusok, elöljárók és aktív gyülekezeti tagok, akik a külsőségekben megtartották ugyan a hívő életük kulisszáit, de a szívük mélyén rég kihűlt a tűz, szolgálatukat csendes kétségbeesésben végzik, hívő életüket üresnek, értelmetlennek és erőtlennek érzik. Ilyenkor marad a fájdalom, a csalódás, az önmarcangolás és az üresség, vagy a keserű cinizmus. „Pedig mi azt reméltük…”, „pedig mi azt hittük…”, mondják szégyenkezve, lesütött szemmel, vagy mondják róluk mások megbotránkozások közepette. Rájuk gondolva és feléjük fordulva mesélem el mindazt, amit megéltem, és amit a Szentírásból megértettem.

A képekről

Az emmausi tanítványok jól ismert történetét ezúttal úgy szeretném bemutatni, mintha egy festményt szemlélnénk hosszasan és alaposan. E kép szemlélése során nyert érzéseinket és gondolatainkat pedig szeretném, ha arra használnánk, hogy segítségükkel árnyaltabbá, reálisabbá és igazabbá válhasson az istenképünk, a világképünk és az énképünk. Mindenekelőtt szeretnék néhány gondolatot megosztani magukról a képekről.

Képek között nőttem föl. Édesapám képzőművészként képeket festett, mások műveit restaurálta, szobrokat faragott. Jól emlékszem az olajfesték illatára, a vászon kifeszítésének menetére, a szénrajzok fekete-fehér világára, vagy ahogy egy vaskos fatömb varázslatos módon formálódott emberi arccá apám vésője alatt. (Én magam is próbálkoztam a fafaragással, de mivel első alkotásomat a bal tenyerembe véstem bele, mégpedig olyan mélyen, hogy soha ne felejtsem el, jobbnak láttam, ha inkább a rajzolással és a festéssel foglalkozom a zenélés mellett.) Szerettem a képeket, és olyannak láttam őket, mintha egy titokzatos világra nyíló ablakok lennének.

Érdekesnek, sőt varázslatosnak találtam, hogy egy-egy kép elsőre merevnek, halottnak tűnik, hiszen mozdulatlan és változatlan rajta minden vonal és szín, ám ha hosszan nézem, azaz nemcsak nézem, hanem szemlélem is, akkor mintha megmozdulnának, életre kelnének a látottak. Persze nem a kép mozdul meg, hanem a lelkem, a szívem, tehát én magam.

Talán furcsa, de pontosan ezért nem szerettem soha múzeumba járni az iskolai osztályokkal és turistacsoportokkal, hiszen ilyenkor csak arra volt lehetőség, hogy végigrohanjunk az adott múzeum aktuális tárlatain, és egy-két pillantást vessünk egy-egy híres alkotásra, hogy a végén elmondhassuk, hogy láttuk a Mona Lisát vagy Munkácsy Golgotáját, és persze a kijárat melletti boltocskában megvásároljam a ramszeszes kulcstartót, a magányos cédrusos hűtőmágnest vagy az ásító inasos kávésbögrét. Az ilyen múzeumlátogatást mindig olyannak éreztem, mintha tízszeres sebességgel tekerve hallgatnám végig Beethoven összes szimfóniáját. Épp ezért én azt szerettem, ha ácsoroghattam egy kép előtt, és hosszan bámulhattam, bambulhattam anélkül, hogy gyorsan tovább kellett volna menni, vagy hogy a tömeg tovább taszigált volna a következő képhez.

Azt gondolom, hogy az igazi műalkotások nem önmagukra hívják fel a figyelmet, nem is az alkotóik zsenialitására, hanem ennél sokkal többek: ablakok és tükrök egyszerre. Ablakok, mert egy másik világba engednek betekintést, és tükrök, mert közben önmagunkra is rálátást nyerhetünk általuk.

Ezúttal szeretném megvalósítani a régi álmomat, és arra hívom a kedves Olvasót, hogy egy bibliai történet előtt, mint egy monumentális festmény előtt üljünk le, szemlélődjünk egy kicsit együtt. Hagyjuk, hogy életre keljenek lelki szemeink előtt a kép szereplői, hogy az érzések és a gondolatok új és új érzéseket és gondolatokat hívjanak elő bennünk, engedjük meg magunknak, hogy néha elkalandozzunk a témától, hogy elbambuljunk a látottak felett, és belefeledkezzünk az élmények forgatagába.

Az emmausi tanítványok című freskó amúgy első látásra nem túl izgalmas, finoman szólva is nehéz lenne belőle akciófilmet rendezni. Akik valaha megfestették, választhattak, hogy vagy a két sétáló tanítványt festik meg a hozzájuk csatlakozó Jézussal, vagy a vacsorázó tanítványokat Jézus társaságában. Még ez utóbbi talán több ábrázolnivalóval szolgál, nem véletlen, hogy nem egy művész – például a két 16–17. századi festő, Caravaggio és Tarchiani – ezt választotta festménye témájául. Mindazonáltal könnyen beláthatjuk, hogy sem a helyszín, sem a szereplők, sem pedig a cselekmény nem számít hálás témának egy festő számára. Nincs izgalmas csatajelenet, süllyedő hajó, vonuló tömeg, cuki bárányok, fürtös hajú Cupidók vagy aranyfényben levitáló angyalok, csak egy poros, vidéki út, néhány egymással beszélgető ember, akik végül egy vacsoraasztalnál kötnek ki. Még Jézus eltűnése számít a legizgalmasabb fordulatnak a történetben, magát az eltűnést azonban igen nehéz lenne egy festményen ábrázolni.

A történet mégis hatalmas drámai erőt képvisel, hiszen, miközben „kint” szinte semmi nem történik, „bent” óriási fordulat játszódik le a tanítványok lelkében, és ezt a drámát igen pontosan nyomon követhetjük Lukács evangélista beszámolójában.

A szemléletmódról

Néhány szót szeretnék ejteni a ránk váró szemlélődésről, mert ennek egy igen speciális módjára lesz szükségünk ahhoz, hogy feltáruljon előttünk a bibliai történet mélysége.

Van a magyar lélekben valami furcsa „kattanás”, ami miatt másképpen szemléljük a dolgokat, mint mások. Ez legtöbbször úgy jelentkezik, hogy mindennek a negatív oldalát nézzük, pesszimisták vagyunk, és még a felhőtlen boldogságunkat is beárnyékolja valami sajátosan magyar búbánat. Nem véletlenül mondják rólunk: „sírva vigad a magyar”. A másik oldalon azonban ott van a dolog szépsége is, ami miatt rendkívül sok világra szóló tudóst és tudományos eredményt adtunk a világnak. Feltűnő, hány olyan találmány létezik, amely magyarok nevéhez fűződik, és valamiképpen összefüggésben áll a vizualitással. Mihály Dénes, a telehor (a televízió őse), míg Goldmark Péter Károly mérnök-fizikus a színes televízió föltalálója. Gábor Dénes fizikai Nobel-díjat kapott a holografikus, azaz térhatású képek föltalálásáért, Riszdorfer Ödön és Mihályi József pedig a fényképezőgépek kifejlesztésében szereztek elévülhetetlen érdemeket.

Vagy ott van a világhírű Rubik-kocka, amely 1975-ben csupán egy, a térbeli mozgások szemléltetésére alkalmas eszköznek készült. Ezzel Rubik Ernő építészmérnök eredetileg azt próbálta szemléltetni, hogyan „láthatjuk” a kocka azon oldalait is, melyeket a szemünk éppen nem lát, hiszen egy kockának egyszerre csak néhány oldalára vagyunk képesek egy időben ránézni.

Talán lehet valami összefüggés a között, ahogyan a dolgokat szemléljük, és ahogy gondolkodunk. Itt van például a név kérdése. A legtöbb nép ebben a sorrendben használja a család-, illetve a keresztneveket: először a keresztnév, utána a családnév (ez az ún. nyugati névsorrend). Ezért külföldön én László Bolyki vagyok. Bezzeg a magyar (keleti) pont fordítva, ami mögött messze nem a különcködés szándéka húzódik, hanem a látószög különbségére utal. Egy brit, német vagy orosz ember bemutatkozáskor először önmagára mutat, kimondva a keresztnevét, majd a családnévvel kiszélesíti a perspektívát, hogy ez a konkrét személy melyik családhoz, nemzetséghez tartozik. Ha én kimondom a nevemet, először messziről indulok: Bolyki (azaz a Bolykiak nemzetségéhez tartozó) László (azaz konkrét személy) vagyok.

A dátum megjelölésével ugyanez a helyzet: legtöbben először a nappal indítanak, azt követi a hónap, s végül következik az év, azaz a jelen pillanat pontjából kiindulva szélesítik ki a horizontot a hónap és az év megjelölésével. A magyar pont fordítva: az évvel indítunk, amit a hónap követ, s végül jön a konkrét nap. Olyan ez, mintha a magyar lélekben és a rá jellemző szemléletmódban lenne egy beépített „zoom” funkció.

Ezt a különös szemléletmódot kell használnunk, amikor az emmausi történetre ránézünk. Ha csak a kép közepén sétáló, két szomorú emberre fókuszálunk, nem érthetjük meg igazán a történetben rejlő feszültséget, drámát. Ám ha hátralépünk pár lépést, és egy szellemi értelemben véve térhatású, többdimenziós képet nézünk, egyszerre kitárul előttünk egy teljesebb valóság. Néha távolabbról szemléljük a képet, majd közel lépünk hozzá, hogy a részletek is feltárulhassanak előttünk.

Egyszer Svájcban vendégeskedtünk, ahol a nagyon kedves baseli vendéglátóink, a nagybátyám és családja, elvittek minket egy modern művészeti kiállításra. Nagyon érdekes volt a kiállítás, mert a tárlat koncepciója az volt, hogy a barokktól a mai festészeti stílusokig mindenféle művészettörténeti korszakból szerepeltek alkotások, és a képeket időrend szerint állították ki. Így nekünk, vendégeknek lehetőségünk nyílt arra, hogy ne csak a képeket nézzük, hanem végigkövessük magát a folyamatot, a különböző művészeti stílusok évszázadokon át tartó folyamatos változását. Igen, változását, mert szerény véleményem szerint fejlődésről még véletlenül sem beszélhetünk. Ugyanis ott, azon a kiállításon is megerősödött az a benyomásom, hogy Rembrandttól Andy Warholig pont annyit fejlődött a festészet, mint a zene Bachtól a Modern Talkingig, vagy az építészet Gaudítól a panelházakig.

Az időrendiség elve szerint sétálva a tárlat képei előtt eljutottunk az egyik legmodernebb „alkotásig”, amely egy jókora, embernagyságú festmény volt: a hófehér vásznon itt-ott különböző színű és formájú pacákat láthattunk. Ez az a fajta „művészeti alkotás” volt, amelyet nemhogy én, de még a négyéves kislányom is képes lenne megfesteni, és amely előtt mégis illik nagyon komoly arccal ácsorogni (már amennyiben nem szeretnénk kiiratkozni a művelt és műértő emberek táborából). Úgy kell ránézni egy ilyen képre, mintha nem pont azt látnánk, amit látunk (sznobériára hajlamos műkedvelők számára készített kulturális blöfföt), hanem a szent múzsák csókjaitól ihletett, fölöttébb zseniális alkotást. Kedves nagybátyám közelebb lépett a képhez, hogy elolvassa a címét, de mivel nem volt nála az olvasószemüvege, egész közel hajolt a vászonhoz. Ekkor egy erős, vijjogó hang süvített bele a múzeum áhítatos csendjébe, és nagybátyám ijedtében ösztönös mozdulattal visszahőkölt. Újra néma csend lett. Amikor ismét közel hajolt a képhez, megint megszólalt a fülsiketítő hang, majd amikor ismét visszahúzódott, megint csend lett. Ekkor már a kép címét is el tudta olvasni, és vidáman így szólt:

– Látjátok, az a kép címe, hogy „Concert”! Milyen jó ötlet, hogy amikor közel lépek, megszólal a koncert, ha visszalépek, elnémul!

Így aztán jó ötletnek tűnt számára, hogy ezzel a kis „koncerttel” szórakoztassa magát és a múzeum látogatóit. Egészen addig, amíg egy marcona biztonsági őr oda nem lépett hozzá, hogy elmagyarázza neki: a vijjogó hang nem „koncert”, hanem a biztonsági jelzés, mivel túl közel lépett a milliós értékű képhez, a kompozíció címe pedig nem „Concert”, hanem „Concept”, azaz „koncepció”. Kár, mert a koncertnek legalább volt valami értelme, még ha csak a riasztóberendezés miatt is…

Most viszont minden efféle kockázat nélkül lépegethetünk a kép előtt előre és hátra, nem visz el minket a biztonsági őr. Néha hosszan elidőzünk egy-egy rövid mondatocska vagy akár egyetlen szó fölött, máskor hosszabb mondatokat veszünk górcső alá, a lényeg, hogy a történet jelentése a lehető legmélyebben kibomolhasson előttünk. Jöjjön hát az emmausi tanítványok története Lukács evangéliumából!

Az emmausi tanítványok

„Tanítványai közül ketten aznap egy faluba mentek, amely Jeruzsálemtől hatvanfutamnyira volt, és amelynek Emmaus a neve, és beszélgettek egymással mindarról, ami történt. Miközben egymással beszélgettek és vitáztak, maga Jézus is melléjük szegődött, és együtt ment velük. Látásukat azonban mintha valami akadályozta volna, hogy ne ismerjék fel őt. Ő pedig így szólt hozzájuk: Miről beszélgettek egymással útközben? Erre szomorúan megálltak. Majd megszólalt az egyik, név szerint Kleopás, és ezt mondta neki: Te vagy az egyetlen idegen Jeruzsálemben, aki nem tudod, mi történt ott ezekben a napokban? Mi történt? – kérdezte tőlük. Ők így válaszoltak neki: Az, ami a názáreti Jézussal esett, aki cselekedetben és szóban hatalmas próféta volt Isten és az egész nép előtt; és hogyan adták át főpapjaink és főembereink halálos ítéletre, és hogyan feszítették meg. Pedig mi abban reménykedtünk, hogy ő fogja megváltani Izráelt. De ma már harmadik napja, hogy ezek történtek. Ezenfelül néhány közülünk való asszony is megdöbbentett minket, akik kora hajnalban ott voltak a sírboltnál, de nem találták ott a testét; eljöttek, és azt beszélték, hogy angyalok jelenését is látták, akik azt hirdették, hogy ő él. El is mentek néhányan a velünk levők közül a sírhoz, és mindent úgy találtak, ahogyan az asszonyok beszélték; őt azonban nem látták. Akkor ő így szólt hozzájuk: Ó, ti balgák! Milyen rest a szívetek, hogy mindazt elhiggyétek, amit megmondtak a próféták! Hát nem ezt kellett-e elszenvednie a Krisztusnak, és így megdicsőülnie? És Mózestől meg valamennyi prófétától kezdve elmagyarázta nekik mindazt, ami az Írásokban róla szólt.

Így értek el ahhoz a faluhoz, amelybe igyekeztek. Ő azonban úgy tett, mintha tovább akarna menni. De azok unszolták és kérték: Maradj velünk, mert esteledik, a nap is lehanyatlott már! Bement hát, hogy velük maradjon. És amikor asztalhoz telepedett velük, vette a kenyeret, megáldotta, megtörte és nekik adta. Ekkor megnyílt a szemük, és felismerték, ő azonban eltűnt előlük. Ekkor így szóltak egymáshoz: Nem hevült-e a szívünk, amikor beszélt hozzánk az úton, amikor feltárta előttünk az Írásokat? Még abban az órában útra keltek, és visszatértek Jeruzsálembe, ahol egybegyűlve találták a tizenegyet és a velük levőket. Ők elmondták, hogy valóban feltámadt az Úr, és megjelent Simonnak. Erre ők is elbeszélték, ami az úton történt, és hogy miként ismerték fel őt a kenyér megtöréséről.” (Lk 24,13–35)

Íme, a teljes kép, ahogy azt Lukács evangélista megfestette nekünk. Nézzük most először a két tanítványt, hogy honnan hová tartanak, és hogy milyen lelkiállapotban találjuk őket a történet elején.

A két tanítvány

„Tanítványai közül ketten…”

Indul a történet, és a kép középpontjára fókuszálunk, közelről szemlélve a főszereplőket. Látjuk a két tanítványt, akik közül az egyiknek a nevét is megtudhatjuk: Kleopás. Azt is tudjuk, hogy nem volt a tizenkét apostol egyike, de valószínűleg Jézus tanítványainak belső köreihez tartozhatott, akik nem csak távolról nézték és hallgatták a Mestert, és nem csak amolyan hobbitanítványok, hétvégi Jézus-követők voltak. Jézus maga tette igen magasra a mércét a tekintetben, hogy ki lehetett az ő tanítványa, és ha Kleopást és útitársát tanítványoknak nevezi az ige, akkor jó okunk van arra gondolni, hogy ezek az emberek nem pusztán jámbor érdeklődők voltak, akik – mai szóval élve – „lájkolták” a Mestert, hanem minden bizonnyal ugyanolyan áldozatokat hoztak meg Jézus követése érdekében, mint az apostolok. Csak a Lukács 14-ben több alkalommal is olvashatunk arról, hogy milyen szigorú kritériumoknak kellett megfelelni azoknak, akik Jézus tanítványai akartak lenni:

„Ha valaki hozzám jön, de nem gyűlöli meg apját, anyját, feleségét, gyermekeit, testvéreit, sőt még a saját lelkét is, az nem lehet az én tanítványom.” (26. v.)

„Ha valaki nem hordozza a maga keresztjét, és nem jön utánam, az nem lehet az én tanítványom.” (27. v.)

„…aki közületek nem mond le minden vagyonáról, az nem lehet az én tanítványom.” (33. v.)

Ha csak ezt a három mondatot nézzük, láthatjuk, hogy ennek a két tanítványnak bizony igencsak komolyan kellett vennie Jézus követését: minden emberi kapcsolatuk elé helyezték a Jézussal való kapcsolatukat – beleértve a legszorosabb rokoni szálakat is, saját terveiket és céljaikat teljesen alárendelték Jézus terveinek és céljainak, sőt a munkájukhoz és az abból származó anyagi javaikhoz fűződő kapcsolatukat is át kellett értékelniük, ha Jézus tanítványai akartak lenni. Márpedig azok voltak! Tehát főszereplőink olyan emberek voltak, akik a Krisztus-követés – ott és akkor megélhető – legmagasabb szintjén álltak. A szó legmélyebb értelmében vett hit elkötelezett embereiről van szó, akik komolyan, sőt – szó szerint – halálosan komolyan vették azt, amiben hittek. Nemcsak gondolkodtak és beszéltek róla, hanem elköteleződtek Jézus követésére olyannyira, hogy nem kis árat fizettek a meggyőződésükért. Mindezt azért érdemes már itt, az elején leszögezni, hogy világosan lássuk: Jézus elkötelezett tanítványai, a legtöbbünknél sokkal komolyabb és mélyebb hittel rendelkező Krisztus-követők is képesek voltak mély gödörbe, megrendítő erejű hitválságba kerülni.

Tehát a hit megrendülése nem feltétlenül a gyenge hittel rendelkezők vagy a szutykos bűnökbe keveredők jól megérdemelt jussa, ahogy a krízisek sem mindig azért köszöntenek ránk, mert valamit elrontottunk. Bár mi szeretjük a hívő életet úgy elképzelni, mint egy töretlen és nyílegyenes utat a megtérés pillanatától egészen a mennyország kapujáig, a Szentírásban alig találunk olyan szentet, Isten szolgálatában álló szereplőt, aki ne ment volna át súlyos kríziseken, egész hitét megrendítő válságokon. Ahogy a kisgyermek életében sem a bűn és a romlottság jele a dackorszak, hanem az önálló személyiség kialakulásának alapvető feltétele, úgy a házasságban élők párkapcsolati krízisei sem feltétlenül a rossz házasság velejárói. (Számomra sokkal problémásabbnak tűnnek a látszólag krízisek és konfliktusok nélküli házasságok, mint azok, melyeket nehéz, kritikus időszakok is megterhelnek az együtt töltött hosszú évek alatt.)

Mint ahogy a személyiség kialakulására és fejlődésére, a párkapcsolatok dinamikájára, hasonlóképp a spirituális fejlődésre is igaz, hogy a krízisek a fejlődés természetes velejárói. Ha Jézus Krisztussal járunk, ne féljünk a krízisektől, és főleg ne ijedjünk meg a hitválságok idején, hogy valami katasztrofális dolog történt velünk! Nálunk sokkal különbek is jártak és járnak az emmausi úton. Aki Jézust követi, annak fel kell készülnie arra, hogy csupa meglepetés és kiszámíthatatlan fordulat kíséri majd az útját. Néha a megdicsőülés hegyén, máskor a háborgó tenger hullámain találjuk magunkat, egyszer a vízen járunk, másszor a járdán is elbotlunk. Így voltak ezzel a tanítványok is, és így vannak Jézus mai tanítványai is. Inkább akkor gyanakodjunk, ha hitéletünk régóta nélkülözi a mélységeket, cserébe a magasságokat is, ha istenképünk mozdulatlanná dermedt, ha Jézus helyett a rutin mutatja az irányt, ha a hívő életünk évtizedei alatt megszoktuk, hogy mindig ugyanazt a tájat látjuk magunk előtt. Félő, hogy ebben az esetben egy szellemi körforgalomba kerültünk, és ott is ragadtunk.

Leginkább a bennünk élő, biztonság iránti olthatatlan vágy miatt rettegünk hitéletünk kríziseitől, és ezzel együtt minden rendszerszintű változástól. Ezért jobb a rutin, mint a Krisztus általi személyes, de kiszámíthatatlan vezettetés, ezért jobb a sok vallásos szertartás, mint az állandó, éber felfelé figyelés. Pedig a biztonságra törekvés sehova nem vezet, megöli a spiritualitást. Helen Keller a következőképpen fogalmazta meg mindezt: „A biztonság többnyire csupán babonának tekinthető, mivel a természetben sohasem fordul elő, és az emberek életében sem tapasztalható. Hosszú távon a veszélyt elkerülni semmivel sem biztonságosabb, mint szembefordulni vele. Az élet vagy egy merész vállalkozás, vagy egy nagy semmi.”

A két főhősünk Jézus igazi, bátor tanítványa, nem pedig vallásoskodó, gyenge hitű, műkedvelő kultúrkeresztény. Nem keresték a veszélyt és nem szerették a kríziseket, de szerették Jézust annyira, hogy vállalták a követésével járó veszélyeket és lehetséges kríziseket. Mi se féljünk a krízisektől, és főleg ne szégyelljük a hitélet válságait! Azok nem a gyengeség, hanem az élet jelei.

Kiadja a Harmat Kiadó

1113 Budapest, Karolina út 62.

Telefon/fax: (1) 466 9896, (1) 386 0865

E-mail: harmat@harmat.hu

Internet: www.harmat.hu

Felelős kiadó: Herjeczki Kornél

Felelős szerkesztő: Zombory Katalin

Műszaki vezető: Bernhardt Péter

Tördelő: Lente István

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

URW Palladio – SIL Open Font License

Noto Serif – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License