Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ Lord Cosmetico

I.

II.

III.

IV.

MÁSODIK RÉSZ Egy szegény ember zaklatásai

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

HARMADIK RÉSZ Paolino

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

NEGYEDIK RÉSZ Fölbátorítás

I.

II.

III.

IV.

ÖTÖDIK RÉSZ A Cascinében

I.

II.

III.

Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Emilio De Marchi

PIANELLI DEMETRIO

fordította
Muntureanu Hrabovszky Júlia

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-154-1 EPUB
ISBN 978-963-559-155-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Demetrio Pianelli

első kiadás: 1890
az elektronikus változat az 1898. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az 1900-as évekből származó képeslap
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ
Lord Cosmetico

I.

Úgy dél felé Pianelli Cesarinóhoz belépett a hivatalba Martini pénztárnok, a szokottnál halványabban, földúlt arccal, kezében távirattal.

- Nos? - kérdezi Pianelli.

- Rögtön el kell utaznom, haldoklik! - feleli Martini, de a zokogás, mely torkát fojtogatja, elvágta szavait. Szegény ördög! egy év előtt vette volt feleségül: a szegény asszony megajándékozta egy gyermekkel és most végképpen elgyöngülve, Mérviben haldoklott, ahová a doktor tanácsára ment a telet tölteni.

- Menjen Martini, maradok én. Bátorság, még nincs minden veszve...

- Jelentést kellene tennem a parancsnok úrnál, de a vonat tizenkét óra negyvenöt perckor indul és nincs időm; majd, írok neki. Nézze Pianelli, ebbe a pénztárba zárom a nagyobb értékeket és magánál hagyom ennek a másik kasszának a kulcsait. Akarja a pénztárt rovancsolni? Körülbelül tíz, tizenkétezer líra lesz mindössze.

- Ha ön bízik bennem, ami engem illet, a rovancsolás fölösleges, - viszonzá készségesen és előzékenyen a segéd-pénztárnok.

- Jótéteményt tesz velem. Kísérje figyelemmel a napi kiadást és bevételt, ez minden.

- Bízzék bennem; menjen, ne veszítse idejét, - mondja Pianelli, mialatt óráját az udvar elektrikus órája szerint igazítja.

- Szükség esetén sürgönyözhet nekem.

- Ne essék kétségbe; ameddig élet van a testben, még mindig lehet reményleni.

- Köszönöm, - rebegi Martini. Könnyeit lenyelni iparkodva, kezet szorított Pianellivel és távozott.

- Szegény ördög! - mormogja a másik, helyére visszatérve. - Becsületes ember, azt mindenki elismeri.

Farsanghét csütörtökje volt. Pianelli Cesarino, az úgynevezett lord Cosmetico, segédpénztárnok a postánál, megemlékezett, hogy két órára találkát adott Pardinak a Carini-kávéházban; sietve végezte tehát napi teendőit. A mai nap félig-meddig úgy is vakáció-nap volt; ő azonban különben is mester volt a szabad napok csinálásában.

Ezen napon megígérte nejének, Beatrice-nek, hogy elvezeti a »Gran Mercurio« erkélyére, az álarcosokat nézni.

- Látjuk egymást ma este? - kérdezi őt Buffoletti, kidugva fejét a fizető-osztály kis ablakán.

- Igen, de tizenegy óra előtt nem.

- Elviszed a feleséged?

- Igen.

- A »Ragione« tudósítója, Argó, megígérte nekem, hogy egy hosszú cikket ír az ünnepélyről lapja számára. Hogy hívják a feleségedet.

- Beatrice. Ha Argó úrnak kellemes, leszek oly bátor neki feleségemet bemutatni.

- Vigyázz, az újságírók veszedelmes emberek.

Pianelli, aki egyidőben írt, szivarozott és beszélt is, bizonyos affektációval hosszú füstfelhőt bocsátott ki ajkain, mintha mondani akarná: Fúvók egyet az újságírók képibe!

- A parancsnok is jön?

- Személyesen hívtam meg őt; de meg van hűlve, nem tudja, jöhet-e.

- A viszontlátásig.

- Szervusz, fiú!

A »Monsu Trevet« nevezetű kört Pianelli Cesarino alapította meg a farsang első napjaiban, hogy alkalmat nyújtson a különböző adminisztrációk hivatalnokai és azok tisztes családjainak kevés költséggel szórakozni és magokat kissé kiugrálni.

A fölhívás és kis program nemcsak a postahivatalnokok által lett támogatva - kivéve a főbb tisztviselőket, - de városi és bankhivatalnokok által is, kik mind lefizették Pianellinek a húsz líra beíratási díjat és a további öt líra havi díjat a téli hónapokra.

Remélték, hogy a kör nem fog a tél végén megszűnni, de idővel alapíthatnak egy klubot, esteli összejövetelekkel, olvasóteremmel, segélyegylettel vagy egyéb szövetkezettel.

Pianelli Cesarino nem volt nagy eszmék híjában és ha százezer líra volna a kezei között... De a főhibája az volt, hogy nem rendelkezett ez összeggel. Mindenesetre nagyon találóan nevezték lord Cosmeticónak. Reá szolgáltak: uraskodó, kihívó modora, feszes inggallérai, divatos, drága »haute nouveauté« nyakkendői, porcelánfehérségű kézelői és főleg fényesre kefélt, kipomádézott haja, mely kettéválasztva a halántékra tapadt és füle mögött, mint két nyitott legyező volt fölfésülve. Nem volt már egészen fiatal és mindenesetre közelebb a negyven, mint a harmincöt évhez; de jól tartotta magát és arisztokratikus soványsága folytán még egy ideig jogot formálhatott az örökkön szép ifjú címére. Kettéválasztott göndör, fekete szakálla bizonyos diplomatikus külsőt kölcsönzött neki.

Szomorú farsang csütörtökje volt. Esett. Ennek dacára az utca mégis hemzsegett ama bizonyos emberek tömegétől, kik akkor is találnak látni valót, ha nincs mit, és jobbnak hiányában egymást bámulják. Néhány földíszített erkély, néhány álarcos kiabálása, néhány csengővel ellátott kocsi némi kis illúziót keltett, mintha valóban farsang csütörtökje lenne; de azután újra esni kezdett.

Pianelli találkozott Pardival, mint azt előre megbeszélték volt, a Carini kávéházban a keleti kapuk alatt. Pardi Melchisedocco selyemszalaggyárat bírt a Pabri-híd mellett. Jó ötvenes lehetett; kövér, hájas, duzzadt testű, de jószívű, nem ostoba ügyeiben és szokása volt nagyokat fújni orrlyukain át felöltőjének vastag gallérjába. Pardonénak is szokták volt hívni jó szíve és nagy hasa miatt.

Azonfölül, hogy igen jól értett ügyeihez, azon érdemmel is bírt, hogy férje is lehetett a szép Pardinénak. Ez az asszony csupa csont és szellem volt, egy darázs, veszedelmes szemekkel; leánykorában a gyárban dolgozott, néhány garast érő ruhákat hordott, de ha a rossz nyelveknek hinni lehet, a szalagkészítésen kívül nagyon értette a saját érdekeit is legombolyítani.

Pardi Palmira és Pianelli Beatrice egy nyári szünidő alatt találkoztak Tremezzóban, a Comói-tó partján, a Bazzoni szállodában, hová a rendes szombati vonattal nem egyszer férjeik is kirándultak hozzájok.

Falun az egymásnak szimpatikus emberek hamar kötnek barátságot. És ki ne szerette volna azt a jó, vastag embert, aki annyira értett a finom piemonti borokhoz? Mindig jókedvű volt, zsebei duzzadtak a bankjegyektől, ő akart mindig és mindenütt fizetni, úgyannyira, hogy Pianelli, nehogy szégyenben maradjon, kénytelen volt a nőknek külön kis lakomákat rendezni a teraszon.

- Már régen vársz reám?

- Csak most jöttem; reggel kaptam meg levélkédet.

- Nos? Kölcsönözhetnéd nekem a kétezer lírát?

- Úr Isten! - viszonzá Pardi a füle tövét vakarva. - Hogyan lehet szükséged kétezer lírára?

- Malőröm volt egy fizetésnél.

Pianelli hangja kissé bizonytalanná vált; látszott, hogy nem értett a hazugsághoz.

- Mondd inkább, hogy kártyáztál, vesztettél és ámen!

- Ki mondta neked, hogy vesztettem?

- Palmira.

Cesarino szemei egy pillanatig a levegőben révedeztek.

- És azt is mondta, hogy a tenoristával játszottál...

- Igaz, játszottam és vesztettem; de ez olyan szerencsétlenség, ami bárkin is megeshetik.

- Ha nekem azonnal megmondod, hogy ebben a ti körötökben kártyáznak, nem fizettem volna le a húsz líra beíratási díjat.

- Nem, hogy nem játszanak, de tiltva is van egy bizonyos órán túl azonban, ha van, aki kísértésbe hoz, nem kénytelen senki Szent Antalnak lenni.

- Én igazán nem értem, mi az ördögöt találtok ezekben az átkozott kártyákban?

- Mindenkinek meg van a maga ízlése, Secco. Te például szeretsz a tyúkokkal lefeküdni; vannak azonban, akik az izgalmakat kedvelik.

- Tudja a feleséged?

- Mi köze hozzá az asszonyoknak! - feleli lord Cosmetico, mély megvetést affektálva az asszonyok iránt. Pardi tűkön látszott ülni; szemei a pincért keresték és végre sört parancsolt.

Cesarino abszintot rendelt.

- Nos, mit határoztál? - kérdezi egy hosszú szünet után Pianelli, mialatt csöppenként önti a vizet a poharában levő zöld abszintra.

Pardi fejét rázta, fölfújta arcát, és mint a reszkető kis leány, aki nem akar, feleli:

- Nagyon sajnálom, de most az egyszer igazán nem segíthetek rajtad.

Cesarino nem volt a tagadó válaszra elkészülve, de azonnal kitalálta, ki tanította be ezt a jó Ambrus barátot. Az ő szardónikus nevetéseinek egyikével, mellyel az ő nagy szellemi felsőbbségét szokta bebizonyítani, kérdezi:

- Ezt is a feleséged mondta neked?

- Ah! - mondja a jó Pardoné és elfordult, hogy kinézzen a térre, ahol a tömeg nőttön-nőtt. Pianelli nem csalódott. Palmira szigorúan megtiltotta, többé egy garast is kölcsönözni ezeknek az embereknek; szót kellett neki fogadni.

- Hallgass ide, ha akarod, váltót adok a pénzről.

- Micsoda váltót! Nem adhatok, mert nincs.

- Tudod, ez becsületbeli adósság!

- Becsület, becsület! Az a becsületes, aki dolgozik és megfizeti becsülettel másnak a munkáját.

- A becsület többféle, Pardi, és nagyon kellemetlen mások előtt rossz színben föltűnni.

Cesarino kicsi, fájdalmas szemekkel, melyek nagy aggályt tükröztek vissza, kérőleg nézett Pardira, de az elfordult és az álarcosokat nézte.

Egy halvány napsugár utat törve magának a nedves légen át, fehér, átlátszó fényt árasztott a kávéházban, kissé fölvidítva azt, míg a tér másik részén az első álarcos menet a zenével általános zajos mozgást keltett.

Egy újabb hosszú szünet állt be, mely nyomasztó, keserves volt az egyiknek, feszélyező, alkalmatlan a másik félnek és mely alatt Pianelli azon gondolkozott, leküzdje-e büszkeségét és nem inkább indítaná-e meg barátját az egész keserves való bevallásával.

A dolog így állt:

A kétezer líra, melyet a híres tenoristával játszva, elvesztett, nem volt egyéb, mint a körnek mulatságok céljára beszerzett tőkéje.

Lord Cosmeticóhoz illő nagyzásból, Pianelli azonnal megfizette becsületbeli adósságát, s nem lévén pénze, barátainak pénzét használta. Most pedig sóhajthatott, mert nyakig volt a bajban és igaza volt, midőn azt monda: nagyon kellemetlen mások előtt rossz színben föltűnni...

És most nemcsak egy becsületbeli adósságról volt szó, de többről: mert e gyöngéd kérdésben a köztisztelet, a közbizalom forgott kockán; és ez jobban fájt Pianellinek egy tőrszúrásnál.

- Megfizetem neked a kamatokat - próbálta mondani.

- Nincs pénzem és ha nincs, éppen annyi, mintha kőből vizet akarnál sajtolni - viszonzá a jó Pardi Melchisedecco, kit Seccónak vagy Pardonénak is hívtak, a bosszantott ember hevességével.

- Bocsánat... - sietett válaszolni lord Cosmetico, összeszorított ajkakkal, ki azt képzelte, már eléggé megalázta volt magát.

- Kölcsönt kérek tőled, nem kegyadományt, ha megengeded.

- Nem...

- Bocsánat, azt hittem, egy jó baráthoz és nem egy uzsoráshoz fordulok.

- De ha...

- Bocsánatot kérek tőled. Te utasításokat kaptál és jól teszed, ha követed őket. - És itt lord Cosmetico egy még sokkal gúnyosabb nevetéssel, mint az előbb, félbeszakította szavait.

Azután folytatja:

- Végre is inkább arra gondolj, hogy mi sem háborgassa csöndes álmaidat.

Pardoné furcsa szemekkel nézett reá. Mit akar ezzel barátja mondani?

Lord Cosmetico büszkén, urasan, mint az kiváló alkalmakkor szokása volt, oda dobta a tálcára a pénzt az abszintért és kiment, mereven, egyenesen tartva magát, mintha botot nyelt volna.

Egy pillanatra megállt a küszöbön és kisujjának hosszú, hegyes körmét nézte, mint azt szokása volt tenni, mikor gondolkozott. Azon törte a fejét, ne menjen-e innét a Campari kávéházba, hogy ott valami bizonyos Guerrinit, kit Botolának is hívtak, fölkeressen és ki pénzt kölcsönzött harmincas kamatra. De a tér e pillanatban túl volt tömve.

Pardoné, kövér könyökét az asztalra és székre támasztva, kidülledt szemekkel tovább nézte az álarcosokat.

Nagy fölindulás vett rajta erőt, mely megremegtet é hájas testét.

Szót fogadott Palmirának, aki megtiltja neki több kölcsönt adni, és Palmirának igaza volt.

A Pardi-ház nem szent Patríciusnak a kútja; és nem először történt, hogy Cesarino kölcsönről, váltókról beszélt.

Először háromszáz lírát kért, azután ötszázat, később nyolcszázat és most kétezret... ej, ej, sok szalagot kell gyártani, amíg ennyi pénz összegyűl...

Ha signor Pianelli a lordot akarta adni és a feleségét luxusra szoktatta, nem igazságos, hogy a számlákat a jóbarátok fizessék. És éppen most van az ideje egy szegény iparost nyúzni, mikor oly rengeteg fölment a selyemnek az ára!

- Váltók! - folytatja gondolatait a szegény Pardoné, akit egészen fölizgatott, hogy kénytelen volt az ő jó szívének parancsolni. - Mikor nincs más jövedelmünk, a hivatalnok csekély fizetésén kívül, mikor szép, fiatal, ambiciózus feleségünk és három neveletlen gyermekünk van, akkor a váltók annyit érnek, mint a, mint a... gyermekek szennyes pelenkái.

Pardoné fölfújta magát, mint a boa constrictor, és kétszer-háromszor is ismételte ezt a monológot magában. Kinézett, de nem látott semmit, sem az álarcosokat, sem a tömeget, mely a Viktor Emánuel galleria íve felé tartott.

Végre ismét rendelt egy sört a kis borfiánál.

- Vajon mit akart azzal mondani: iparkodj, hogy semmi se háborgassa nyugodt álmaidat? Csak nem célzott Palmira és a tenoristára?

Jó ember volt, kettő helyett is, de nem három helyett; és signor Cesarino igazán helytelenül cselekedett, mikor bosszúságában ilyen minden alapot nélkülöző frázisokat bocsátott világgá. Igazán butaság!

A kimenet felé fordult, azon reményben, talán még megpillantja ott Pianellit.

Meg akarta magának eme mondat értelmét magyaráztatni. Igazán nagy barom volt, hogy rögtön nem vonta kérdőre.

Jobbra, balra nézegetett, de Pianelli már elment volt. Pardoné ezen szavak értelméért nem két, de négyezer lírát adott volna és ráadásul még vérét is.

Borzasztó szomjúságot érzett és egy hajtásra kiüríti a »krügli« bécsi sört, kövér, fehér kezeivel törölve le a sör habját bajuszáról.

Pianelli ajkain megfagyott a gúnyos kacaj. Visszament a keleti kapu másik végére, ahol a kör helyisége néhány sarokteremben, a piazza del Duomo és a via Carlo Alberto között volt.

- Ügyefogyott! - mondja magában Pardira gondolva. - A helyett, hogy a feleségedre hallgatsz, jobban tennéd, ha megtiltanád neki a nagyon is gyöngéd kettősöket a tenoristával.

A »Kör« termeit nyitva és ama rendetlenségben találta, mely minden ünnepélyt megelőzni szokott. A munkásoktól környezve ott voltak Miglioretti és Bianchi Adone is, kik fölgyűrt ingujjakkal segítettek a kárpitosoknak örökzöld- és virágfüzéreket a bálterem falaira megerősíteni.

Bianchi azon időben az első szerepeket adta a Fillodramatico színház bohózataiban. Amint meglátta Pianellit, elébe ment, félrehúzta és szokott hidegségével mondja neki:

- Gyűlöld az árulót! Itt volt maestro Cappelletti és azt mondta: ha nem fizeted meg neki a hátralékot, nem énekel a kórusban, vagyis zongorájával és kis zenekarával a Porta Genovához vándorol. Öt óráig vár, azontúl fölmentve érzi magát irányunkban minden kötelezettség alól. Ez azután szép dolog! Kicsit bajos lenne zene nélkül táncolni! Repülj, köss szárnyakat talpaid alá, sisakot a fejedre és tartóztasd föl az árulót, különben valamennyien az »Uomo di Pietra«-hoz pártolnak. Ez egy. Azután itt volt a Carini kávéház tulajdonosa és azt mondta: szomjas.

- Mi ez? - kérdezi Pianelli komor arccal hallgatva, mialatt egészen lerágta szép, hosszú körmét.

- Száz dolgot összehadart. Követeli, hogy legalább valamit fizess neki a múlt havi szolgálataiért; úgy látszik különben, ő is a faképnél akar bennünket hagyni. Mondtam neki, nem vagyok én a pénztárnok, de még a pénztárnok fia sem; de megígértem, hogy beszélni fogok veled. Még hagyján a zenészek! de ha még frissítőink sem lesznek, az Isten szerelméért mi lesz velünk!

Bianchi pátosza nem volt képes Pianellit megnevettetni, hidegen, egykedvűen feleli:

- Szeretném tudni, ki azon eszelős, aki ilyen ostoba színjátékokat improvizál. Mikor kiadtam a rendeletet...

Pianelli minden színlelt nyugodtsága dacára csak nagy nehezen bírta ijedtségét leküzdeni, melyet mindezen újdonságok szívében fölébresztettek.

A nap folyamában már számlát számla után és pénzsürgetést eleget kapott, és most valami titkos kéz működését látta, mely gyanút akar kelteni ellene és hitelének lerombolásán dolgozik.

Tudták, hogy játszott és vesztett, talán azt is tudták, hogy a társulat pénzével fizetett és talán éppen a tagok küldték nyakára a hitelezőket, hogy falhoz szorítsák.

Ha este előtt nem fizethet Cappelletti, Carini és a többinek, és ha az ünnepély az ő hibája folytán elmarad, kénytelen lesz barátai és ellenségeinek bevallani, hogy nincsen pénze. Rút helyzetbe jut, szent Isten! Ezt okvetlen el kell kerülnie.

Még kevésbé büszke természettel bíró férfi is elborzadt volna ama gondolattól, bevallani társainak, mily gyöngédtelenül visszaélt a benne helyezett bizalommal.

Ezért kérte Pardit, ezért könyörgött neki annyira... de számításaiból kihagyta az asszonyt... Kitalálni látszott, ki mérte reá a csapást! Oh az asszonyok!

A baj az volt, hogy Beatrice az egész farsangon át mindenütt a legszebb és legelegánsabb volt és ily sikereket nem könnyen bocsát meg egy másik asszony, aki sovány és gáláns. Pardiné még azonfölül, hogy irigy természettel bírt és igazi darázs volt, megszokta mindenütt győzni és győzedelmeskedni és talán nagyon is hidegnek, szarkasztikusnak találta a szép Cesarino modorát irányában... és a soványok az ilyesmit nem bocsátják meg.

Mindezeket átgondolva, Cesarino, ki heves, gyanakvó természetű lévén, mindig hajlandó volt a túlzásra, roppant izgatott lett.

Azt gondolta, egész Milánó titokban összeesküdött ellene, hogy ártson neki, feleségének, gyermekeinek.

Lemenve a kör lépcsőin, újra átment a keleti kapukon, éppen akkor, midőn az álarcos menet a legélénkebben forrongott, de a helyett, hogy a Carobbio utca felé vette volna útját, vagyis hazafelé, ahol Beatrice várt reá, visszafordult a Palazzo di Corte üres kis tere felé és a Rastrelli átjárón öt perc alatt a postához ért.

Minden gondolkozás nélkül, ösztönszerűleg ment oda.

Még itt is egy sárga borítékot nyújtott át neki a portás. A gáztársaság számlája volt; hozzá mellékelve egy kis jegyzet, melyben az igazgató sötétséggel fenyegetett azon esetre, ha a régi számlák nem lesznek kiegyenlítve.

Cesarino, mint a vízben elmerült, már érezte, mint homályosul el körülötte minden. Ez összeesküvés volt; rendszeres összeesküvés. Valakinek kedve telt őt kínozni, őt szenvedni látni.

Ha legalább ideje lett volna apósának írni... De az a jó ember Melegnanóban lakott és a pénz rögtön kellett. Jó, mivel tehát rosszakaróinak érdekében van őt kompromittálni, majd felel ő nekik pénzzel. Négyet ütött az óra, midőn a pénztár helyiségébe belépett. Nem volt ott senki sem, az ajtók be voltak téve. A portás még a redőnyöket is behúzta és a szobában szürke homályba volt burkolva minden, csak a két zöld, fénylő vasszekrény négyszögletes tömege tűnt szembe vaspántos ajtajaival. Ez a két szekrény telve volt pénzzel.

Pianelli rettegő kétségbeesésében a vason keresztül is érezte a démon kísértését és a nyughatatlanság kínozni kezdte. Néhány lépést tett a szobában, megtörülte izzadtságtól gyöngyöző homlokát, nézte, nincs-e a folyosón vagy a mellékhelyiségben a portás; nem látott senkit, betette az ajtót, lassan reá fordította a zárban a kulcsot és egyedül maradt a két vasszörny társaságában, melynek öblös hasa hatalmasan hívta, csalogatta őt.

Nem akart piszkos dolgot elkövetni. Hiszen nagyon gyakran tanúja volt már mások ilynemű visszaélésének nyomorúságát szemlélhetni és sokkal jobban ismerte a rossz következményeit, semhogy vakon ily veszedelmes kártyát kijátszott volna.

Martini bízott benne, bízott, mint egy testvérben; azért bármennyire is kísértette az alkalom, dacára, hogy hivatalosan nem volt felelős és egy szabálytalanság könnyen kimenthető azzal, hogy rendes rovancsolás nem történt, dacára, hogy a vízbe fúló ember minden lelkifurdalás nélkül belekapaszkodik a másikba, még ha magával rántja is társát, mindezek dacára ő többet tartott magáról, semhogy oda süllyedjen, hogy egy rossz tettel takarja visszaélését.

Nem is gondolt ő arra, hogy egy szegény ördögöt megkárosítson, vagy a pénztár számadásaihoz nyúljon: csak föl akarta Martini távollétét használni, hogy pillanatnyi borzasztó zavarából meneküljön.

Ezer lírával kezében a legkönyörületlenebb hitelezőit elhallgattathatja, elhárítja a gyanút, visszanyerheti barátainak bizalmát, törlesztheti adósságát Carini, Capelletti és a gáztársaságnál, megsemmisíti, szellőzteti cselszövényeit amaz irigyeknek kik gyűlölik őt szelleme, szarkasztikus modora, felsőbbsége miatt és végre, mert férje Milánó egyik legszebb asszonyának. Az ambiciózusok élénk fantáziájával megáldva, ő csakugyan hitte, hogy valamennyien titokban üldözik és mivel ez ellen más óvszer nem volt…

Forró homlokát az egyik pénzszekrény falára tapasztá és egy percig jól esett neki a fém hidege és élvezettel szívta magába a festék penetráns szagát. Azután, mintha két idegen kéz működött volna helyette, kinyitja az egyik ajtót és egész testével előrehajolt. Két sorban voltak egymás mellett a kis sodrony tálcák, tömve különböző színű banknótákkal; némelyik arannyal volt tele, másik ezüsttel. E pénz láttára elfogta a becsületesség érzete és visszanyerve önuralmát, fölemelte fejét, mintha mondani akarná: Mi az ördög! Nem lopni jöttél! Kihúzta tárcáját, kivette belőle névjegyét és irónnal reá írta: Fölvettem 1000 lírát. Azután a névjegyet visszatette a kis rekeszbe, a két ötszázas bankjegy helyére, melyeket tárcájába zárt. Egészen nyugodtan, mint máskor is, bezárta a pénzszekrényt, egyet járt le és föl a szobában, hogy zsibbadt lábaiban mozgásba hozza a vért, azután egy dalocskát dúdolva kiment s szándékosan hívta a portást: Gerolamo.... A portás kétszer is hívatta magát, végre megjelent a lépcső mellett öntözővel kezében. Pianelli kissé nyers hangon néhány parancsot adott neki, de azután jóakaróan hozzátette:

- Nem tartozom neked szivarokért?

- Igen, a ma reggeli öt virgóniáért.

Pianelli egy lírát nyomott a portás kezébe és nem kért vissza belőle. Büszke, igen, de adakozó. Midőn kiment, már sötétedett. Az idő esős, borulttá vált. Sokan jöttek a belvárosból elégedetlen arcokkal, itt-ott fénylettek a nyitott esernyők a korábban megvilágított kirakatok gázlángjainál. Pianelli kocsiba ült és egy negyedóra alatt kifizette Carinit, Cappellettit, a gáztársaságot és nem mutatott sem haragot, sem vígságot, de egészen természetesen viselte magát, mint az olyan, ki be tudja osztani idejét. Még háromszáz lírája maradt, mellyel még homokot hinthetett volna a hitetlenek szeme közé, de még a körben is akarta mutatni magát, ott a munkások éppen az utolsó teendőiket végezték.

Beatrice annyira el volt merülve szép, gyöngy színű surah ruhájának nézésébe, hogy feledé a korzót, a maszkokat és az ebéd idejét.

Madame Josephine ezt a díszes ruhát egy Castiglioni grófné számára készítette, aki azonban egy közbejött gyászeset folytán azt nem használhatta, a varróné tehát visszavette és Rómába akarta egy színésznő számára elküldeni, aki a Valle színházban szavalt volna benne a böjtben. Beatrice véletlen meglátta az öltözéket és beleszeretett. Ez a ruha nem volt ugyan az ő körülményeihez illő, de olyan elragadtatással beszélt róla Cesarinónak evés közben, hogy a férj rögtön egy kedves meglepetést tervezett számára.

Ékesszólásának sikerült a Madamét rábeszélni, hogy a ruhát megfelelő díjért a farsanghét csütörtök és szombati estéire átengedő és a dolgot rendbe hozva, az öltönyt feleségének ágyára teríti.

Midőn Beatrice azt a kincset maga előtt látta, nagyot kiáltott örömében, karjaival átfonta Cesarino nyakát és majdnem hányát esett nagy boldogságában; férje is majdnem sírt.

Elisa, madame Josephine fiatal, első varrónéja, maga jött a ruhával, hogy a szükséges változtatásokat megtegye rajta; a derék és alj körül arany csipkeszegélyt varrt, mely igen jól vette ki magát. Ez időben így hordták.

Beatrice nem is akarta többé a szobát elhagyni, csakhogy folyton ezt a csodálatos öltönyt bámulhassa; ez is egy ok volt, amiért Cesarino nejét a »Ragione« »Argójának« bemutatni óhajtotta.

Bármily hosszú is volt a farsang utolsó csütörtökje, a Pianelli házban e napon nagyon keveset és rendetlenül ettek.

A kis fiúkat elküldték a szomszédokhoz, Grissiniékhez.

Beatrice megelégedett azzal, hogy időről-időre borba mártott piskótát evett, habos kávét, vagy állva csokoládét rágicsált egy darab kenyér mellé. Cesarino az ünnepély rendezésével lévén elfoglalva, a vendéglőben étkezett.

Kilenc óra tájt haza ment öltözködni, de nem volt már helye a hálószobában, mely valóságos bazárrá változott át. Az ágyon, székeken, a földön mindenütt csipkék, virágok, szalagok, kesztyűk, cipők, nyitott dobozok hevertek szerteszét. Signor Pianelli kénytelen volt ruháit összeszedni és a mellék-, az úgynevezett dolgozószobában öltözködni.

Pillanatnyira nagy vihart hárított el feje fölött és ezért örömmel készült erkölcsi elégtételét élvezni irigyei fölött, kik azt hitték, tönkre tehetik őt. Holnap azután apósának fölkeresésére Melegnanóba szalad; és minden rendbe jön.

Éppen nyakravalóját kötötte a tükör előtt, mikor Elisa kíséretében belépett hozzá Beatrice az ő szép új ruhájával, ragyogón, mint egy hercegnő.

A ruha, mint egy kesztyű, úgy simult gömbölyű vállaira, széles mellére. Hófehér nyakát egyetlen nagyszemű gyöngysor köríti, a háznak régi kincse, fehér, meztelen karjait csak két keskeny arany karperec ékíti a csuklóknál.

Sötétszőke haja sűrű fonatokban övezte körül fejét és koronát képezve, még jobban kiemelte finom arcbőrének porcellán fehérségét, miáltal Pianelli Beatrice kifejezéstelen kék szemeivel ama babákhoz hasonlított, melyek karácsony táján kirakatokban láthatók. És mivel szép volt és üres, Milanóban »bella pigotta«-nak nevezték el, és mivel a lombardiai tájszólás emez elnevezése annyira illett reá, lord Cosmetico barátai csak így beszéltek róla.

Cesarino, aki jó ízlés dolgában elvitázhatatlan bíró volt, megforgatta Beatrice-t, itt egy szalagot igazított meg, kijjebb húzta a hajfonatokba tűzött gyöngyház-tűt, kezeivel a ruha derekát egyengető, mely, úgy tetszett neki, nem elég jól áll.

- De édesem, hisz már alig bírok lélegzetet venni - mondja Beatrice, nagyot fújva.

Arabella, Pianelliék kis leánya, gyertyával kezében járt körül és bámulta az ő szép mamáját. Okos gyermek létére megígérte, hogy otthon marad Cherubinával, kis öccsére vigyázni és jól tartja őket nyalánkságokkal. Naldo, egy négyéves kis fiú, egészen boldog volt a nyalakodás reményében.

A csütörtöki ünnepély kitűnően sikerült a Monsu Travet-féle körben. Argó, a »Ragione« tudósítója, a szép Pianellinét egy arany felhőből alászálló fiatal Júnóhoz hasonlította.

Az asszonyok, élükön Pardiné, rögtön reá ösmertek Josephine művére és ama fagyos csodálkozással néztek össze, mely közelebb áll a sajnálathoz, mint az irigységhez.

Cesarino egész este víg, gond nélkül volt; kedves és udvarias iparkodott lenni mindenkivel, főleg pedig azokkal, kiknek barátságában és bizalmában leginkább kételkedett.

Pardoné nem mutatkozott. Eleget bosszantotta őt ez a kör és nem akart Cesarinóval találkozni.

A pezsgő segített Pianellinek gondjait eloszlatni, de megtalálta azokat fejvánkosán, amint fölébredt. Feledé, hogy Martini távolléte folytán ma nem szabad a hivatalból kimaradnia; nem akarván sok időt veszteni, hirtelen kiugrott ágyából és még egészen álmosan a távíróhivatalba szaladt, hol következő sorokat küldte signor Chiesa Izidoro számára Malegnanóba:

»Égető szükségem van ezer lírára. Hozd magaddal. Nagy baj.

Beatrice.«

Azután visszatért hivatalába és egész tíz óráig ott maradt. De tűkön látszott lenni, azért kérte Migliorettit, helyettesítené őt egy pillanatra; hamar haza szaladt, hogy megnézze, nem érkezett-e meg a posta, vagy nem küldött-e táviratot? Semmi sem történt. Kissé otthon maradt, evett egy harapást, mialatt Beatrice ébredezni kezdett, a kifáradt asszony, mély álmából. Dél felé ismét hivatala felé indult.

Még nem jutott a via del Pesce végére, midőn a postaépület nagy kapujában megpillantja Martinit. Meglátni őt és összerezzenni egy volt. Halántékán oly erősen vertek az üterek, hogy feje majd megrepedt.

Alig, volt ideje kissé összeszedni magát és előzékeny, résztvevő arcot mutatni.

- Hogyan? Nem utazott el? - mormogja.

Martini kezet nyújtott barátjának és erőtlenül szórttá meg jobbját, elfordítja arcát, zsebkendőjét kétszer is szemeihez vitte, mialatt ajkai hangtalanul tagolták: meghalt!

- Meghalt? - kérdezi élénk részvéttel Pianelli és lesütötte fejét.

- Ma reggel négy órakor... - suttogja reszkető ajkakkal Martini.

- Három napi szabadságot jöttem kérni a Parancsnok úrtól és önre várok a rovancsolás miatt. - Milanóba akarom őt hozni...

A fölindulás elfojtja szavait a szegény embernek, ki mindent elkövetett, hogy sírásba ne törjön ki mások előtt.

Pianelli is összeszorulni érzi szívét. Ebben a pillanatban kész lett volna vérét ontani, ha elkerülhette volna a rovancsolást, mely az ezer líra hiányát kiderítheti. Kevésbé borzadt a saját szerencsétlenségétől. mint inkább azon gondolattól, hogy egy ilyen szegény, szerencsétlen ördögre még egy újabb csapást mérjen.

- A hivatalban találom önt három órakor?

- Igen, ott leszek... viszonzá Pianelli. - íme, itt jön a parancsnok.

Az igazgató láttára, Martini elébe ment, mialatt Pianelli elsietett, menekülni akarván e fájdalmas párbeszéd elől. Vadász léptekkel ért a hivatalába. Kalapját egy székre, botját az asztalra dobta, azután kezeivel homlokát kezdte dörzsölni, kétszer, háromszor, mintha pókháló lenne szemeiben.

Dél volt. Martinit 3 órára várta. Három óra alatt lehetetlen ezer lírát előteremteni, hacsak apósa meg nem gondolja magát az utolsó pillanatban: vagy a pénzt az égből nem küldi neki az úr isten, gyermekei iránt való könyörületből.

Istenem! Istenem! (mindezen gondolatok szikraként pattantak elő megrémült lelkében.) Ha legalább huszonnégy órát hagytak volna neki! Újra arra gondolt, hogy még egyszer fölkeresi Pardit, de hol akad reá? És nem; ez a szamár egészen a felesége által hagyja magát vezetni. Többi barátja vagy nem bírta bizalmát, vagy nem akarta magát előttük megalázni, vagy pedig oly szegények voltak, hogy csak havi fizetésükből éltek.

A folyó számadások között sok kifizetett számla volt az igazgató tudomásával Martini által aláírva, ezek között volt egy, Inganni építőmester részére, ki bizonyos javítást és átalakítást végzett a postaépületben. A számla éppen kétezer lírát tett ki. E számlát nehány nappal előbb Pianelli sajátkezűig írta, előbb betűkkel írva ki »kétezer«, azután a számla szélére a négy számot jegyezte 2000, hosszú, vékony számokkal, mint ahogyan már a segédpénztárnok ideges írása rendesen lenni szokott.

Nem okmányhamisításról volt itt szó, se másnak megkárosításáról: csak kikerülni akart egy nyomorult, megalázó pillanatot maga és egy halálos döfést Martini számára; időt akart nyerni, nehogy kettesben bukjanak alá a sötét feneketlen mélységbe.

A hónap 15-ét írták; a hó vége előtt nem vizsgálják át a kasszát és a számadásokat. Elég tehát, ha e pillanatban Martini elhiszi, hogy Inganni építőmesternek háromezer líra utalványoztatott és nyugodt lélekkel távozhat, időt hagyva Pianellinek a pénz megtérítésére és az utalvány kiigazítására. - Egy csepp klór vízzel a toll hegyén könnyen kijavíthatja az okmányt és a 2-ből ugyanazon kéz által lesz 3.

Ha gyermekeinek élete is függött volna tőle, még akkor sem tette volna ezt, ha csupán arról lett volna szó, hogy idegen pénzt dugjon zsebre: de ő csak huszonnégy órát akart nyerni és ily módon két család életét és becsületét megmenteni.

Előtte feküdt az utalvány; szemeivel majd fölfalta. A száraz tollal végigment a betűkön, mintha megpróbálni akarná. Néhány vonás által mily borzasztó botrány lesz elkerülhető; meg nem tenni kegyetlenség lenne az ártatlanok iránt való tekintetből. Az Inganni utalványt ő fizette ki és Martininak bizonyára nem volt se kedve, se ideje valamennyi fizetést egyenként utána számolni. Nem akart ő jelenleg mást, mint a pénztárt rendben fölmutatni, hogy a másik elutazhassák és nyugodt lélekkel távol maradhasson hivatalától három-négy napig.

Pianelli azon emberek közé tartozott, ki képes a pénz megtérítése után bocsánatot könyörögve barátjának mindent bevallani.

A világ legbecsületesebb embere is kritikus helyzetbe juthat néhány órára és negyven éves becsületességet nem képes néhány kis tollvonás 24 óra alatt megdönteni. A tulajdonképpeni bűn, a rossz szándék.

Vagy van, vagy nincs az emberben becsületérzés; akiben van, annál akarata ellenére is fölszínre jut, bármint is iparkodik azt elnyomni; míg a másiknál, mint a vízbe dobott kő, azonnal eltűnik.

Cesarino lelke mélyében becsületesnek érezte magát és ha egy átkozott véletlen folytán kénytelen volt is kezeit bemocskolni, időt kellett neki engedni, hogy azokat tisztázhassa. Én Istenem! hisz ő is utálta a sarat...! Nem kellemes dolog tolvajjá, lenni.

Újra letörülte hideg izzadtságtól gyöngyöző homlokát. Azután klórba mártotta tollát és annak hegyével eltávolítja a fölösleges betűket, tintával kijavította a betűt és számot és sok-sok porzót hintett reájuk bizonyos dühhel, mint mikor a gyilkos mindenáron eltüntetni akarja a vérnyomokat.

- Isten, Istenem... - mormogja fölállva, tört tagokkal, mintha legalább is egy hegyet mászott volna meg. Visszatért a pénztárhoz, az utalványokat helyre rakta, a saját névjegyét ezer darabra 'tépte és messze lökte magától, de azután lehajolt, fölszedte valamennyit és zsebre dugta, mindent jól bezárt... és kilépett a tornácra friss levegőt szívni.

Martini három órára mondta, de már két órakor belépett a hivatalba, ingadozó, siető lépésekkel.

Pianelli már elkészítette a pénztár kimutatását, részvétteljesen ment elébe és mondja: »Oh szegény...«

Martini halálsápadt volt és minden mozdulatán, egész viseletén meglátszott a heves izgatottság.

Reggeli öt órakor távozott szegény halottja mellől, miután az egész éjjelt ágya mellett töltötte kínos, hosszú haldoklását nézve. Az ő szegény Emíliája nem akart huszonöt éves korában meghalni.

Hosszú, sovány karjaival átfogta Artúrja nyakát és a haldoklás csuklásai közepett folyton kis Teresáját hívta. Az ilyen borzasztó éjek kiragadnak bennünket az életből; és a haldokló lelkünk egy darabját viszi magával.

Az elhunytat rokonaira bízva, rögtön elutazott és most újra vissza készült halottjáért.

Az igazgató gyöngéd, jószívű ember volt és nem tett nehézségeket; rögtön egy heti szabadságot adott neki, de egy perezre hivatalos szobájába vonva őt, félhangon kérdezi tőle.

- Rendes rovancsolást végzett Pianellivel?

- Tegnap nem volt időm, ma reggel éppen ezért tértem vissza.

- Ez baj! Nem szeretném, ha kellemetlenségei lennének. Sok mindenfélét hallottam... De elég, ne veszítsen időt és ne tegye ki magát bizonyos veszélyeknek... Ha akarja, segítségére küldöm Migliorettit...

- Köszönöm, majd meglátom...

Martini kissé nyugtalanul távozott a parancsnok szobájából. Finom érzésű és skrupulózus ember volt és e szemrehányás fájt neki; ha szívében nem dúlt volna egy sokkal nagyobb, egész lényét betöltő fájdalom, e kis gyanú elegendő lett volna vérét forrongásba hozni.

Pianelli úgy tett, mintha valaki a pénztárhoz hívná; helyére ült, tollat vett a kezébe és egy tabellát kezdett másolni. Másolt, másolt vagy tíz perc óta egy hosszú sorszámot egészen öntudatlanul. gépszerűen, mialatt esze egészen mással volt elfoglalva.

Martini kinyitotta a nagy szekrény ajtaját, melynek kulcsait itt hagyta volt és szótlanul, mint a megtört szívű ember lenni szokott, egymásután vizsgálta a könyveket és értékeket. Azután a kis szekrényre került a sor, melynek kulcsait Pianelli kezei között hagyta.

Pianelli akaratlanul megmozdult és mondja: - Nézze meg, rendben van-e minden?

- Kétségkívül... - dadogja Martini.

Pianelli visszatért helyére és tovább írt, de szemei előtt vörös volt minden.

Martini folytatta vizsgálódásait, megforgatta a könyveket, utána számolt, és folyton néma, szófián maradt. Még mindig nem volt megelégedve és kielégítve.

A másik pedig írta véghetetlen, vérvörös számait, és összeszorult szívvel várta, mikor hallja a kulcs fordulását, mely elzárja becstelenségének okmányát.

Ez a túlbuzgó vizsgálat egy olyan ember részéről, ki egy nappal annak előtte még teljesen megbízott barátjában, arra a meggyőződésre hozta, hogy társához is eljutott ama titkos gyanúsító hang, mely két nap óta lépten-nyomon bizalmatlanságot, gyanút kelt ellene.

Ismét egy negyedóra múlt el, mely Pianellinek száz évnek tetszett. Végre is Martini fátyolozott hangon, mely nagy megerőltetésébe látszott kerülni, kérdezi:

- Emlékezik Pianelli, mennyit fizettünk Inganni építőmesternek?

- Azt hiszem háromezret... - kiáltja Pianelli fölugorva, készséges előzékenységgel futva társához.

- Nekem kevesebbnek tetszik.

- Itt az utalvány, nézze...

- Látom, - viszonzá Martini gyönge hangon, lesütve szemeit és elpalástolni igyekezve kezeinek reszketését.

- Mit? - kérdezi Pianelli élesen, majdnem kihívólag.

- Semmi, bocsánat... én hibáztam.

Pianelli elfordítja arcát. Azután hozzátette:

- Majd meglátjuk a hó végén...

- Bocsánat... - ismétli Martini, mialatt számolni kezdett a pádon fekvő papírlap egyik sarkán.

- Nem gondolja? - kérdezi ismét Pianelli, szivarra gyújtva, mi által félig elfödte arcát.

Martini kétségbeesett mozdulattal dobta el tollát. Újra kezeibe vette az utalványt, idegesen forgatta ujjai között, néhány lépést tett a szobában, meggörnyedve, mintha a szerencsétlenség és árulás nehezedne vállaira, megállt Pianelli asztala mellett, melyre leejti az utalványt, egyik ujját reá téve, háromszor is megkopogtatta körmével, anélkül, hogy szólni képes lett volna. Halálsápadt arca ijedtséget tükrözött vissza.

Cesarino úgy tett, mintha nem értené. Kétszer is kérdőn emelte föl fejét, mint aki magyarázatot kíván, de fülei égtek, és finom, átlátszó bőre megfeszült izgatott arcizmain. Torka kiszáradt.

Martini minden erejét összeszedve, kezével egy székre támaszkodott, végre képes volt szólni.

- Pianelli, legyen könyörülettel, hisz ön is családapa...

- Mit akar? - bátorkodja még egyszer kérdeni, összeráncolt szemöldökkel, kihívóan, lord Cosmetico.

- Könyörüljön rajtam, Pianelli. Szegény ember vagyok én is...

- Mit akar?

- Bocsánat... – dadogja megint Martini. - Tudom, hogy egyedül én vagyok a pénztárért felelős, de önt barátomnak tartottam...

- Martini, az istenért... - tört ki hirtelen Cesarino, nem bírván továbbra ellenállni e fájdalmas baráti hangnak.

- Az égre kérem... gyermekeimért, a maga gyermeke... szegény elhunyt Emíliája nevében kérem, ne áruljon el. Igaz, a szükség vitt reá, barátaim fondorkodása. De két óra múlva a pénz kezei között lesz.

- Ma estig várok. A parancsnok már szemrehányásokkal illetett, amiért a pénztárt rendszeres rovancsolás nélkül hagytam itt; megígértem neki a számadásokat ma este átadni.

- Legkésőbb ma estig... meglesz.

- Ha a parancsnok nem óhajtaná, nem sürgetném annyira...

- Ma este nyolc óra előtt...

- Nálam odahaza?

- Ahol akarja... Rögtön Malegnanóba sietek apósomhoz. Ne kompromittáljon.

- Az Isten szerelméért, nem én vagyok az, aki önt kompromittálja.

- Sok a rosszakaróm. Legyen türelemmel... Ne állítson pellengérre!

- Hiszen látja, hogy nem kevésbé szenvedek önnel. Egy haldokló ágya mellől jövök és árulást találok.

- Igaza van, nyomorult vagyok... De ne áruljon el. Ha ma estig nem bírnám a pénzt előteremteni, írásbeli nyilatkozatot hagyok hátra... és megölöm magam.

- Iparkodjék becsületét megmenteni.... feleli Martini, mialatt Pianelli izgatottan magára ölti felöltőjét, vette kalapját és hirtelen elhagyta a hivatalt.

II.

Nem ösmertem Pianellit közelebbről; néha találkoztunk a lépcsőházban és köszöntöttük egymást, ez volt az egész.

Azért igen elcsodálkoztam, midőn a farsanghét szombatjának estéjén, úgy hét óra felé, megjelent ajtómban, báli öltözékben, felöltőjével karján, klakkjával kezében, sápadtan, sápadtan...

- Ön az? Mivel szolgálhatok? Tessék besétálni - mondtam.

- Köszönöm, csak két szó mondani valóm van. Feleségemtől hallottam, hogy ma este signora Lucia is megy az ünnepélyre...

- Igen, a nővérem annyira kért...

- Igen kérném, ha megengedné, hogy feleségem is önökkel mehessen; egy sürgős ügyben távoznom kell és nem térhetek vissza kilenc órára...

- De, nagyon szívesen.

Pianelli egy percig gondolkozni látszott, mintha más valami kérdésen törné a fejét.

Azután folytatja:

- Ezer bocsánat... és a viszontlátásig, - és elsietett, mintha kergetné valaki.

A kör rendező-bizottsága nem fukarkodott a költségekkel, csakhogy a szombati estély még fényesebben sikerüljön a többinél.

Az örökzöld füzérek között kis kristály lámpások lógtak viaszgyertyácskákkal. A lépcsőt szőnyeg borítja, és a sarkokat növények és gipszfigurák díszítik.

A hölgyek a belépésnél egy szép kaméliát kaptak a táncrend mellé, mely egy bristol-lapra arany betűkkel volt nyomtatva.

Az asszonyok (kevés leány volt és nem igen tündököltek) tűzzel vettek részt a farsang utolsó csatájában, mely sokaknak közülük a fiatalság Waterlooja volt.

A nagyterem hemzsegett az emberektől; ragyogott a drágakövek, arany és a szemek fényétől, színdús vegyületet képeztek a ruhák, fehér vállak és legyezők; az élénk, folytonos csevegésbe hangos kacaj, tapsolás vegyült, mellyel Bianchi szavalatát jutalmazták, aki a társaság fő mulattatója volt.

Dacára, hogy az ünnepélyt kissé feszélyezte egynémely notabilitás jelenléte (a többi között a pénzügyminisztérium osztály főnöke, a terjedelmes testű Malvano parancsnok az ő gömbölyű élettársával, ki egy nápolyi báróné volt), azért egészben véve mégis családias jelleggel bírt az estély, ahol a sok heterogén egyén azon törekvésében, hogy mulathasson, összevegyülni iparkodott.

Ha jól emlékezem nem hiányzott Porti városi hivatalnok sem, jól ösmert két leányával, kiket tizenkét év óta hurcolt magával a bálokba, a szegény leányoknak egészen megnyúlt már a ^nyakuk a folytonos férjkeresésben.

Ott volt Balzalotti lovag is, egy jól konzervált, de ötven évet meghaladott férfi, ki mindig szeretetreméltó és előzékeny volt a nőkkel szemben és örömest fizetett nekik frissítőket. Szerencsétlenségére és szerencséjére rút, beteges, de nagyon gazdag nőt bírt feleségül, aki az év kétharmadát falun tölti; természetes volt tehát, hogy a lovag vigaszt keresett abban, ha másokat táncolni látott és a nőket fagylalttal traktálhatta.

Pardiné is eljött Pardonéjával, kinek terjedelmes testét csak részben fedték el a frakk szárnyai és nem mert leülni, nehogy elnyomja az álom, mely ellen folyton küzdött.

Ott volt Quintina, a folyton bókoló könyvvivő is, egy elegáns kis púpos, folyton az asszonyok szoknyái között forgolódva és megszólva felebarátait.

Ott volt Casati, Pensotti és még sokan.

A néhány gőgös parancsnokné kivételével, a nők mind milánóiak voltak. Férjeiknek fizetése nem haladta meg az 1800-2000 lírát és nagyon sok közülük egy csomó gyermeket hagyott odahaza, a csecsemőt a nagymama gondjaira bízva.

Majdnem valamennyi férfi frakkban volt, fehér nyakkendő, fehér kesztyűvel. Csak néhány szerény állású hivatalnok, aki nem merte költségbe verni magát, lapult a falhoz megalázva, szégyenlősen, mint a szarka, akit megfosztottak szárnyaitól.

- Ön is Milánóban van? - mondja nekem Pardina asszonyság, mellettem elhaladva és egyet ütött orromra tollas legyezőjével. Karonfogvást ment a híres tenorral, a római Altamurával, ki nagy sikereket aratott a télen a stagione alatt a Trovatoréban a Dal Verme színházban.

Miglioretti körülkeringőzött Pianellinéval, helyére vezette őt és karomba kapaszkodva a büfébe vonszolt, mialatt két zsebkendővel is törülgette izzadt nyakát, arcát és homlokát.

- Táncol, igen, de csak kényszerűségből és mindig kijön az ütemből.

- Mikor olyan jó ülni...

- A férje kedvéért táncol, az akarja. Láttad mister Pike-nak a tengeri oroszlánjait? A férje kényszeríti a milánói jargon beszélésére is és sikerül a szegény fókának. Csak néha-néha csúszik ki a száján egy-egy »propri di bon«, ami elárulja Melegnanot és hátrányára válik a baba tökélyének.

- Milyen gonosz nyelv! Igyál, szomjas lehetsz.

Mialatt Migliorettival a büfében nevetgéltünk, felénk tartott kopasz fejével és kidülledt szemeivel Bianchi, kérdezve, nem láttuk-e Pianelli Cesarinót?