THE VALANCOURT BOOK

OF WORLD HORROR STORIES VOL. 2

SZERKESZTETTE:
JAMES D. JENKINS & RYAN CAGLE

The Valancourt Book of World Horror Stories, Volume Two

All stories copyright by their respective authors.

This compilation copyright © 2022 by Valancourt Books, LLC

Hungarian translation © Ballai Mária, Bogár Levente, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Kéri Andrea, Kleinheincz Csilla, Kolb Krisztina, Molnár Berta Eleonóra, Sárpátki Ádám, Sepsi László, Tót Barbara, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Valancourt Book of World Horror Stories, Volume Two

VALANCOURT BOOKS, Richmond, Virginia, 2022

Fordította: Ballai Mária, Bogár Levente, Farkas Veronika, Juhász Viktor, Kéri Andrea, Kleinheincz Csilla, Kolb Krisztina, Molnár Berta Eleonóra, Sárpátki Ádám, Sepsi László, Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 362 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Valancourt Books

Illusztrációk: M.S. Corley

A magyar borítót szerkesztette: Tót Barbara

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kalocsai Judit, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

TARTALOM

A szerkesztők előszava

Javor Canev: A végakarat (The Recording of the Will)

Gary Victor: A szerencsés este (Lucky Night)

Csang Jüezsan: Fehércsont hárfa (Whitebone Harp)

Wojciech Gunia: A háború (The War)

Braulio Tavares: A Sikoltó (Screamer)

Cuhara Jaszumi: A seb és a nap (The Old Wound and the Sun)

Anton Grasso: A hangya (The Ant)

Val Votrin: A Regensburgi Fesztivál (The Regensburg Festival)

Csong Bora: Maszk (Mask)

Steinar Bragi: A harangnyelv (The Bell)

Dzsajaprakas Szatjamurti: Menedék a viharban (Shelter from the Storm)

Roberto Causo: A következmények vonata (Train of Consequences)

Mélanie Fazi: Hamuálmok (Dreams of Ash)

Luciano Lamberti: A szerelem természete (The Nature of Love)

Indrek Hargla: A tammõkülai gabonaszárító (The Grain Dryer of Tammõküla)

Viola Cadruvi: A futó (The Runner)

Konsztandínosz Kélisz: Elsőszülött (Firstborn)

Stephan Friedman: A sápadt fantom (The Pallid Eidolon)

Ana María Fuster Lavín: Az éhség léptei (The Footsteps of Hunger)

Teddy Vork: A láthatatlan világ csodái (The Wonders of the Invisible World)

Köszönetnyilvánítás

A szerzőkről

A SZERKESZTŐK ELŐSZAVA

AMIKOR 2020-BAN kiadtuk A sötétség szavai – Rémtörténetek a világ minden tájáról első részét, optimista hozzáállással Első kötetként aposztrofáltuk. Azt mondjuk, „optimista”, mert akkoriban nem tudtuk, lesz-e egyáltalán második kötet. Végtére is az elmúlt tizenöt évben a Valancourt kizárólag régi brit és amerikai könyveket adott ki. Előtte még sosem állítottunk össze egy kortárs antológiát idegen nyelvű művekből – sőt, igazából senki, ha már itt tartunk –, és nem tudhattuk, milyen fogadtatásra számíthatunk. Aztán végül fantasztikus visszajelzéseket gyűjtöttünk be olvasóktól és kritikusoktól egyaránt. A kötet csodálatos értékeléseket kapott a Publishers Weeklyben, a Library Journalben, a Washington Postban és sok más helyen is, jelölték a World Fantasy-díjra, a Shirley Jackson-díjra, továbbá több amerikai egyetemen is tananyagként használják. A könyv sikeréből kiindulva hamar nyilvánvalóvá vált, hogy szükség van a folytatásra, és tovább kell keresnünk a világ legjobb horrortörténeteit, hogy elérhetővé tegyük angol olvasóink számára.

Azt már az elején tisztáztuk, hogy nem akarjuk megismételni az előző részt. Az Első kötetben több olyan szerző is található, akinek más művei között is válogathattunk volna, vagy egyszerűen csak szétnézhettünk volna Spanyolországban, Mexikóban, Olaszországban, Svédországban és más országokban, amik szerepeltek már, hogy az ottani írásokból töltsünk meg egy újabb részt. De a Második kötetet teljesen újnak szántuk: új szerzőkkel, új országokkal, újfajta történetekkel.

Mivel a kezdetek kezdetén fogalmunk sem volt arról, hogy lesz-e folytatás, nem fogtuk vissza magunkat az első résznél: több mint 400 oldalnyi fantasztikus alkotást osztottunk meg benne. Ebből egy kiváló antológia született, de azt is jelentette, hogy a Második kötetet teljesen az alapoktól kellett indítanunk. Az előző rész előszavában kifejtettük, hogy a legtöbb történet miért olyan nyelveken íródott eredetileg, amit mi is értünk, mint amilyen a spanyol vagy a francia, és arról a kihívásról is meséltünk, hogy olyan nyelvekből is válogassunk, amiket nem tudunk elolvasni, mint például a japán. Első ránézésre a második rész leküzdhetetlen akadálynak tűnt: ha ki szeretnénk zárni minden országot, ami már szerepelt az első antológiában, és olyan nyelvekre koncentrálunk, mint a lengyel, a kínai vagy a koreai, mégis hogy fogunk rábukkanni a jó sztorikra?

Ám ahogy nekikezdtünk a munkának, különös dolog történt. A kutatásunk többször is ígéretes szerzőhöz vezetett, és akkor felkerestük, majd elmagyaráztuk neki, hogy érdekelne minket a munkássága, viszont nem tudjuk elolvasni a műveit. Meglepően sok alkalommal kiderült, hogy a szerző már korábban kért angol fordítást valamelyik novellájára, de az egyszerűen elsikkadt a fiókban, mert nem találtak hozzá kiadót. Belegondolni is szörnyű, hogy egy olyan kiváló történet, mint Wojciech Gunia A háborúja sosem válik ismertté, mert a szöveg kizárólag lengyelül létezik, de abba is, hogy egy angol fordítás ott várakozik, hogy valaki vegye a fáradságot, megkeresse, és kiadja. Más esetekben, amikor a mű angolul nem volt elérhető, a szerzők maguk dobtak össze egy vázlatos fordítást, vagy segítséget kértek egy angolul beszélő ismerősüktől, és így rengeteg szöveget vizsgálhattunk be, amire máskülönben nem lett volna lehetőségünk.

Az Első kötettel ellentétben, ahol mi magunk fordítottunk le tizenhét novellát, ez alkalommal más kiváló fordítók siettek a segítségünkre. Többen is, mint Larissa Kyzer, Anton Hur, Jeremy Tiang és Maya Vinokour díjnyertes fordítók, munkásságuk széles körben elismert, mások viszont nálunk debütáltak, ám mindannyian lenyűgöző minőségű munkát tettek le az asztalra.

Tizenkilenc országból és négy kontinensről, eredetileg tizenöt különböző nyelven íródott történet került ebbe a kötetbe. A pszichológiai horrortól a testhorroron és a weird fictionön át a folk horrorig minden alzsánert érintő novellák olyan gazdag és változatos antológiát eredményeztek, amelyben szinte mindenki megtalálja a maga kedvére valót. És ha az első kötet után még kérdéses lenne, hogy a horror tényleg univerzális jelenség-e, majd ez a könyv eloszlat minden kételyt.

JAMES D. JENKINS ÉS RYAN CAGLE

Valancourt Books

2021. július

JAMES D. JENKINS és RYAN CAGLE 2004-ben alapította a Valancourt Booksot, és azóta több mint 500 elveszett vagy figyelmen kívül hagyott írást adtak ki újra, elsősorban a gótikus, természetfeletti és horrorirodalom berkeiből, abból a célból, hogy a modern olvasó számára is elérhetővé és megfizethetővé tegyék ezeket a műveket. Emellett ők a társszerkesztői az elismert „The Valancourt Book of Horror Stories” sorozat négy, eddig megjelent kötetének, valamint a „The Valancourt Book of World Horror Stories” két részének is. James francia szakon szerzett alapdiplomát, és újlatin nyelvek és irodalom szakon végezte el a mesterképzést, emellett hollandul és olaszul is megtanult az egyetemen; azóta tucatnyi további nyelvet is elsajátított, és ezt a tudását a kötet több novellájának lefordítása terén is kamatoztatta.

JAVOR CANEV

A VÉGAKARAT

A bolgár horror felvirágzása az 1990-es évekre tehető, és ha azt vesszük, az ország viszonylag kis méretéhez képest milyen élénk a horrorirodalom Bulgáriában, akkor talán nem túlzás azt mondani, hogy a zsáner a mai napig erősen tartja magát. A kiadói tevékenység nagyrészt a Lázár Klub (Horrorírók Köre) néven futó csoportosulás körül összpontosul, akik számos antológiát jelentettek már meg, például azt, amiben ez a történet először megjelent. A bolgár horrorirodalom kiemelkedő szerzői közül meg kell említenünk Alex Popovot, Elena Pavlovát, Ivan Atanaszovot és a néhai Adrian Lazarovszkit (aki több külföldi horrorklasszikust fordított le bolgár nyelvre, köztük Lovecraftet és Kinget), valamint a kötetnyitó történetünk szerzőjét, JAVOR CANEVet. Canev Ruszéban él (egy másik valancourtos szerző, Michael Arlen szülővárosában), és termékeny, díjnyertes horroríró, -kiadó és szerkesztő. Ez a történet eredetileg 2016-ban jelent meg, és most debütál angolul (illetve magyarul).

AZ EGÉSZ VÁROS TUDTA a vén uzsorásról, hogy gonosz. Nem csupán a foglalkozása miatt terjedt el a híre, habár előbb vagy utóbb mindenki üzletelt vele, tehát tartozott neki pénzzel. Nem, a gonoszság valójában érzékelhető homályként vette körül, mintha sötét erő fészkelte volna magát a testébe, és nem bírt volna megmaradni a bőrében.

Megmagyarázhatatlanul fürkész pillantása elől mindenki elkapta a fejét, mert ha az uzsorás valakit alaposan szemügyre vett, az illető hirtelen azt sem tudta, hol van, és az a kényelmetlen érzése támadt, hogy átható tekintete az egészen bensőséges gondolatait csupaszítja le, fogdossa végig és mocskolja be. Az uzsorás rekedtes hangjában volt valami különösen gyomorforgató és nyúlós – mint a napon felejtett húsdarab, amit még nem leptek el a kukacok, de már könnyű beleképzelni a vonagló formákat.

Az uzsorás állandóan enyhén görnyedten járt, amitől aránytalanul hosszúnak tűnt a karja, és azt az érzetet keltette, hogy felesleges is lenne megpróbálni elmenekülni előle, hiszen bárkit egy mozdulattal elkaphat. Azok, akik semmiképpen nem kerülhették el, hogy szóba elegyedjenek vele – általában azért, mert csak az uzsorás oldhatta meg pénzügyi gondjaikat –, hadarva, lehajtott fejjel beszéltek vele, és minden feltételbe azonnal beleegyeztek, csak minél hamarabb a lehető legmesszebbre kerülhessenek tőle.

Az uzsorásnak szokása volt mondat közben váratlanul elhallgatni. Ilyenkor felszegte az állát és nagyot szippantott az ügyfeleiből áradó idegesség, szorongás és félelem kipárolgásából. Ezekben a pillanatokban leginkább egy szenvedélyes dohányosra emlékeztetett, aki a szájában forgatva élvezi ki az aromát, csak füst helyett a segítségre szoruló, szerencsétlen nyomorult gyötrelmeit ízlelgette.

Természetesen senki sem merészelte őszintén kimutatni az érzéseit a félelmetes alak előtt. Azonban teljesen elleplezni sem tudták.

Éppen ezért nem meglepő, hogy amikor a jegyzőt azzal kereste fel az uzsorás inasa, hogy a gazdája azonnal látni kívánja otthonában, a férfi egész testében megborzongott, és szokásos kimért viselkedésén keresztül is átütött, hogy kényelmetlenül érzi magát.

A fiú ugyan rendesen felöltözött, hogy ne hozzon szégyent a gazdájára, de a ruháit leszámítva ugyanolyan elhanyagoltnak és betegesnek tűnt, mint máskor. Mereven, lógó karral ácsorgott a jegyző előtt, aki hirtelen megszánta, pedig eddig legszívesebben elzavarta volna. A fiú egy borítékot szorongatott remegő ujjai között.

A jegyző egy pillanatra eltűnődött azon, milyen lehet minden álló napot az uzsorás közelében tölteni, és lesni az összes kívánságát. Már a puszta gondolattól is elfogta az undor. Inkább átvette a levelet, hogy megtudja a látogatás okát.

A feltépett borítékból kis méretű, összehajtogatott papírlapot húzott elő. Szétterítette, és félhangosan motyogva felolvasta az üzenetet:

Tisztelt nótárius uram!

Kérem, szíveskedjen haladéktalanul felkeresni otthonomban. Szeretném, ha lejegyezné végakaratomat, azonban egészségi állapotom nem teszi lehetővé, hogy személyesen látogassam meg.

A levelet az uzsorás aláírása zárta. A jegyző jól ismerte a kézjegyet. Kisvárosban éltek, és a legtöbb irat, amely megfordult a keze között, tartalmazta ezt a szignót.

Még egyszer átfutotta a rövid üzenetet, és önkéntelenül is felmordult. Nem igazán fűlött a foga a látogatáshoz. A levélpapír felett a fiúra pislantott, majd úgy döntött, a legjobb, ha a lehető leghamarabb túlesik a kellemetlen kötelességen, és a kabátjáért nyúlt.

Amikor kiléptek az utcára, megrögzött szokása szerint előkapta a zsebóráját és megnézte az időt. Aztán magabiztos léptekkel megindult előre, az inas pedig tiszteletteljes távolságot tartva, pár lépéssel lemaradva követte.

Pompás nap volt. Mindenhol nyüzsögtek a városiak, a kofák pultjainál nézelődtek, az utcán sétálgattak, vagy éppen a házuk előtt ácsorogtak és élvezték a csodálatos időt. A ragyogó napsütésben minden jóval színpompásabbnak látszott.

Kár egy ilyen kellemes napot egy ennyire kellemetlen feladattal elrontani, merengett a jegyző. Ha viszont sürgős az ügy, mert az uzsorás borzalmas egészségi állapotban van, folytatta a gondolatmenetét, akkor ki tudja, talán a város hamarosan megszabadulhat egy förtelmes alaktól.

Ez a felvetés őt is meghökkentette. Nem volt szép gondolat, erényesnek meg különösen nem lehetett nevezni. Ám ha az uzsorás valóban Isten büntetése, akkor a halála is jelentéssel bír, nemde? Tehát bármit is követtek el, végre megbűnhődtek érte? Olyan elképzelhetetlen, hogy végre felszállhat róluk a sötét árny, és békésebb, tisztább lesz az életük?

A jegyző hirtelen megtorpant.

– Mondd csak, fiam… – kezdte bizonytalanul, amikor az inas utolérte. Annyira megzavarta az előző gondolatmenete, hogy szégyenszemre a szavakat is keresgélnie kellett. Aztán rögtön magára pirított. Miért szégyenkezne egy inas előtt, aki ráadásul még gyerek? – Mondd, mi baja a gazdádnak?

– Három napja az ágyat nyomja, és azt mondogatja, közeleg a vég – felelte a fiú gyorsan, és gépies mozdulattal kisimította a ruháját, mintha attól tartana, hogy rosszat mondott.

A jegyző lehajolt hozzá, és érdeklődve végigmérte.

A fiú félénken pislogott vissza rá, mintha ő lenne a hibás a betegségért.

– A szakács azt mondja, a gazda mostan tényleg a halálos ágyán van. Egy falatot sem eszik már – tette hozzá sietve. Talán attól tartott, hogy ha nem tisztázza magát, még azt hiszik, pletykákat terjeszt.

A jegyző dermedten meredt az inasra. Meg sem mert mozdulni, nehogy elrontsa a különleges pillanatot. Tényleg ilyen könnyedén megszabadulhatnak ettől a félelmetes embertől? Ez sem volt szép gondolat, de határozottan megmelengette a szívét.

Amikor a feszengő fiú megszólalt, olyasmit talált mondani, amitől a jegyző szíve olyan lendülettel kezdett dobogni, mintha szapora tapsban tört volna ki.

– Már jártam a papnál, de ő nem volt hajlandó feladni az utolsó kenetet a gazdámnak…

Attól a pillanattól kezdve, hogy beléptek a házba, a jegyző folyamatosan azon tűnődött, hányféle kellemetlen és visszataszító okból nevezhették az uzsorást a város rossz szellemének. Még az emeletre vezető, megvetemedett, nyikorgó falépcsőn is ezen gondolkodott. Az okok között bőven akadt kicsinyes, hétköznapi kegyetlenség, de érthetetlenül durva és teljesen embertelen cselekedetek is előfordultak.

Amikor például a tavaszi éjjeleken szerelmi láztól vernyogó macskák kergették egymást az udvarokon, a kerítéseken és a tetőkön, az uzsorás puskával lövöldözött rájuk az ablakából, másnap reggel meg a cselédeivel takaríttatta el a tetemeket. Legutolsó szolgálója gyanús körülmények között hunyt el, akárcsak a szomszédja, akivel perpatvarba keveredett, miután a szomszéd meggyőződéssel állította, hogy az uzsorás megmérgezte a kutyáját. Mindezt azonban össze sem lehetett hasonlítani azzal a beteges örömmel, amelyet a színe elé járuló emberek alárendeltségében talált. Látható élvezettel nézte, amint reszketve várják, mekkora uzsorakamatot akaszt a nyakukba. A helybélieket képviselő jegyző számos hasonló alkalomnak volt tanúja, és ilyenkor mindig egy mohó vámpír jutott eszébe, aki éppen az áldozatára veti magát. Szerencsétlen nyomorultak gyakran hitték azt, hogy jegyzőként esetleg segíthet rajtuk…

Sohasem fogja elfelejteni azt a várandós anyát, aki könyörögve kérte a kölcsöne meghosszabbítását. Az uzsorás bozontos szemöldöke azonnal felszaladt a kérés hallatán, és amikor felpattant, mintha meg akarná ragadni szegény nőt, a háta mögötti falon torz szörnyként tekergett az árnyéka. Azonban még ennél is borzalmasabb volt a hangjából áradó sziszegő, maró rosszindulat.

– Inkább annak örülj, hogy nem duplázom meg a kamatot, hiszen úgyis ketten vagytok!

Beletelt egy pillanatba, mire a jegyző felfogta, amit hallott, és minden porcikájában elöntötte az undor. Legszívesebben riadt madárként szárnyalt volna a lehető legmesszebbre az árnyékszerű gonoszsággal megült házból, hogy soha vissza se térjen.

Ösztönösen beleborzongott az emlékbe, ami teljesen véletlenül egybeesett azzal a pillanattal, amikor nyikorgó zsanérokon kinyílt előtte az ajtó. Az inas félreállt az útból. A jegyző egy pillanatra megtorpant, és megpróbálta összeszedni magát. Aztán átlépte a küszöböt, és hagyta, hogy elnyelje a szoba.

Az ablakokat függönyök takarták, és bár elegendő gyertya égett idebent, mégis mintha az árnyak fészkében találta volna magát. Korábbi bizonytalanságát felváltotta az erőtlen szorongás. Habár eddig vadul csapongtak a gondolatai, mostantól kezdve egyetlen vágya maradt – elvégezni a feladatát, és minél hamarabb kiszabadulni innen a friss levegőre. A szobát a rettegés furcsa, megmagyarázhatatlan kipárolgása ülte meg, ami a betegágy felé közeledve egyre jobban szorította a mellkasát.

Az uzsorás a jövevény felé fordította a fejét, és átható tekintettel végigmérte. Szeme erőtlenül csillogott a félhomályban, arca azonban kifejezéstelen maradt, mintha örökre ráfagyott volna jellegzetes grimasza, amelyet mindenki zavarónak, visszataszítónak és hátborzongatónak talált. A jegyzőben feltámadt a késztetés, hogy az ablakhoz rohanjon és széthúzza a függönyöket, hátha azzal kisöpörheti a szobából a halál miazmáját.

– Jöjjön közelebb, nótárius úr – szólalt meg a beteg, és reszketegen felnevetett. – Nem harapok! – A hangsúlya azonban egyáltalán nem volt meggyőző.

A jegyző nagy levegőt vett, és folytatta az útját, sőt még az ágy végében álló székre is leült, amikor a házigazdája egy intéssel erre kérte. Az uzsorás következő mozdulata az inasnak szólt, aki addig utasításra várva, némán ácsorgott az ajtóban. Egyértelműnek tűnt, mit akar az uzsorás – egyedül kívánt maradni a vendégével.

A jegyző még néhány pillanatig a csukott ajtóra meredt. Úgy érezte, ezzel elvágták előle a menekülés útját. Aztán erőt vett magán, és az uzsorás felé fordult. A beteg közben valahonnan elővarázsolt egy papírköteget. Hol lehetett eddig ez a sok lap? A takaró alatt?

A tekintetük egy pillanatra találkozott, és a jegyzőt kényelmetlen érzés fogta el, mintha láthatatlan kéz túrt volna bele a lelkébe. Félrekapta a fejét, és inkább az iratokat bámulta. Végül is hivatalos ügyben érkezett. A feladata megvédi. Nem kell foglalkoznia ezzel a visszataszító teremtménnyel. Elvégzi a munkáját, amilyen gyorsan csak lehet, és távozik.

– Tudom, hogy nem kedvel, nótárius uram – motyogta a beteg. A hangjából ezúttal fájdalom csendült, amihez fogható még sohasem történt… hacsak nem színjáték volt az egész.

A jegyző mozdulatlanul ült tovább, és próbált úgy tenni, mintha fel sem tűnt volna neki ez a váratlan fordulat. Tehát az uzsorás valóban haldoklik, amiről ugyanaz jutott eszébe, mint érkezésekor: ez remek hír a város számára, de erkölcsi szempontból szörnyű, hogy ennyire örül neki. Ha végre kiszabadul innen, azonnal meg kell gyónnia a bűneit.

– Válaszra sem méltat – szakította félbe a reszketeg hang a tűnődését. – Nem baj, nem is számítottam rá. Tudom jól, mennyire gyűlöl mindenki.

A jegyző igazából semmit sem akart mondani. Éppen azon merengett, hogy talán egy teljesen elvetemült lélek is megváltozhat, mielőtt elhagyná ezt a földi világot. Ki tudja, hátha éppen egy ilyen változás szemtanújává vált.

– Nem tudhatom, mások minek tartanak – folytatta az uzsorás kis szünet után –, de azzal tisztában vagyok, hogy mindenki gyűlöl. Sőt, nem csupán gyűlöl… hanem retteg tőlem.

Felhúzta magát az ágyon, mire a szemközti falon az árnyéka is kinyújtotta csápjait. Megragadta az éjjeliszekrényen árválkodó háromágú gyertyatartót, és közelebb húzta magához, hogy az erőtlen derengésben jobban lássa a kezében tartott lapokat. A fény azonban az arcát is megvilágította, és a jegyző majdnem felszisszent a látványtól – a férfi tényleg a végét járta. Mert ha nem a fényviszonyok kifinomult játéka űzött vele tréfát, akkor bizony csak a túlvilág érintése sorvaszthatta el így.

– Talán ön az egyetlen, nótárius uram, aki képes önmaga maradni… – harákolta az uzsorás. – Mármint a közelemben – tette hozzá kuncogva.

Olvadt viasz csorgott végig az egyik gyertyán, és onnan csöpögött a beteg kezére. Az uzsorás rá sem hederített. A jegyző kezébe nyomta a paksamétát, és csak ennyit mondott:

– Úgy gondoltam, hogy mindenemet… magára hagyom. Mindenemet.

Az idő egyik jellegzetessége, hogy nem foglalkozik velünk, úgyhogy néha mi magunk is megfeledkezünk az idő létezéséről. Így alakul ki az időtlenség buborékjának illúziója, ahol a feledés hártyavékony gömbfalai között lebegünk. Aztán egyszer csak szétpattan a buborék, és mi ott állunk kábán. Csak azt érezzük, hogy az észrevétlenül eltelt idő fájdalmas nyomot hagyott a lelkünkön, de azt már nem tudjuk, mennyi ideig is tarthatott mindez.

Vettünk egyáltalán levegőt közben? Léteztünk vajon? Hol voltunk? Mi történt? A végtelenbe nyúlt körülöttünk ez a kegyetlen dimenzió, vagy csupán elrepült mellettünk?

A jegyző megbecsülni sem tudta, mennyi idő telt el. Elméje nem volt hajlandó befogadni a történteket, egyszerűen nem értette ezt a felfoghatatlan ajánlatot. És ha az uzsorás csak szórakozik vele? De miért tenne ilyet? Eszébe jutott, mit mondott az inasfiú: a pap nem volt hajlandó eljönni… Nem, ez most nem az uzsorás újabb gonosz tréfája. De akkor miért tette? És miként utasíthatná vissza az ajánlatot? Hogyan mond nemet az ember egy haldokló utolsó kívánságára, még akkor is, ha az illető egy szörnyeteg?

Éppen megszólalt volna, amikor rádöbbent, hogy eltátott szájjal mered maga elé. Teljesen kiszáradt a torka. Vajon mióta ülhetett így? A gyertya közben tovább csöpögött, és a viasz egyre kacskaringósabb mintákat rajzolt a beteg ember kezére.

– Jól hallotta – nyöszörögte elfúló hangon az uzsorás. – Írja csak le, hogy mindenemet magára hagyom.

A jegyző tiltakozni próbált, de az uzsorás egy kézmozdulattal elhallgattatta.

– El kell mondanom valamit, amíg képes vagyok rá. – Félretette a gyertyatartót. A lángok megvonaglottak, és a falon ismét táncra perdült az árnyéka, mintha önálló életre kelt volna. – Hallgasson végig. Arról, amit most mondani fogok, még soha senkinek sem beszéltem, de mivel a végakaratom értelmében mindenemet megörökli, amúgy is megtudná.

A hirtelen beálló csendet kellemetlen, ziháló köhögés törte meg, aztán az uzsorás folytatta. A jegyzőnek a kurta szünet alatt sem jutott eszébe semmilyen értelmes megjegyzés. Még mindig a hallottak hatása alatt állt.

– Életerős ember, mégis zavartságot és ellenszenvet érez a közelemben… mint mindenki más. Nem is beszélve az alattomos félelemről, ami lassan teljesen megbénítja. Bárhol máshol szívesebben lenne, mégsem mozdul, bármit is sugall a lelke. Azt hiszi, ha legyőzi ösztönös késztetését, hogy a lehető legtávolabbra meneküljön innen, azzal az akaraterejét bizonyítja, pedig csak nem hajlandó beismerni, hogy nincsen más választása. Elárulok magának valamit. Az igazságot. Még soha senkinek sem hagytam meg a döntés lehetőségét. Maga valamelyest erősebb a többieknél. Ezért esett magára a választásom. Valakinek muszáj megörökölnie mindent. Nem hagyhatom el csak úgy a várost.

Az utolsó mondat megijesztette a jegyzőt. Ez vajon mit akart jelenteni? Az ágyon heverő férfi az erőtlen motyogásból ítélve nyilvánvalóan haldoklott, és a jelek szerint fokozatosan homályosodott el az elméje is.

– Az emberek különös kreatúrák, nótárius uram. A világ középpontjába helyezik magukat, és azt képzelik, ők uralnak mindent. Egytől egyig azt hiszi magáról mindegyik, hogy az ő élményei a legfontosabbak, a legjelentősebbek. Fel sem merül bennük, hogy nem mások, mint a náluk jóval hatalmasabb erők két lábon járó vezetői. Mindannyian abban a hitben járnak-kelnek ezen a bolygón, hogy az akaratuk szabad, és a tetteiken múlik a jövő. Még a szolgálóm is azt hiszi, hogy egyszer összekuporgat annyi pénzt, amiből új életet kezdhet. Az emberek érvekkel próbálják meggyőzni magukat, mindennap makacsul megvívják a küzdelmeiket, de közben nem látják a fától az erdőt. Azt hiszik, a pénz mozgatja a világot, ezért semmi más nem érdekli őket. Úgy gondolják, a vagyonom ad nekem hatalmat… pedig mindvégig tisztán és világosan érzékelik, hogy egészen más módon uralom őket. De nem, ezt sohasem fogják elismerni. Inkább maradnak a tévképzetük rabjai.

Az uzsorás ismét feltápászkodott az ágyán, és elmosolyodott, de a mosolya olyan ijesztő grimaszba torzult, hogy a jegyzőt ismét elfogta a hideglelés. Az ellenszenves, mégis ismerős arc mögül mintha egy pillanatra kikandikált volna valami más, egy minden emberi jellegzetességet nélkülöző, ragadozó lény.

– Most pedig, amikor utasítom, hogy jegyezze le a végakaratomat, engedelmeskedni fog, pedig egyáltalán nem áll szándékában. Mindez azért van, drága nótárius uram, mert lehet ugyan erősebb a többieknél, de attól még teljes tévedésben él a világ alapjaival és saját létezésével kapcsolatban. Mint mindenki más, makacsul hisz két dologban. Egyrészt úgy véli, rendelkezik a szabad akarat adományával, másrészt azt gondolja, az árnyéka hűségesen követi, ha megmozdul, hiszen elválaszthatatlan egységet alkotnak. Milyen hatalmas tévedés, nótárius uram! – És az uzsorás ismét csak nevetett.

A jegyző keze akarata ellenére megrándult, és írni kezdett a papírlapra, pedig senki sem diktálta neki a szavakat. Az a csekély lélekjelenléte, amit eddig sikerült megőriznie, végleg elszállt. Vad vihar tépázta a lelkét, igazi démoni fergeteg, amely bármikor teljesen elboríthatta az elméjét.

– Érti már, miről beszélek? Kezdi végre felfogni a haldokló, szenilis vénember szavait? – Az uzsorás arcán elmélyült az utálatos grimasz. – Léteznek árnyékok, amelyek az emberekhez tartoznak, és hagyják, hogy elválaszthatatlanul vonszolják őket, de akadnak másfajta árnyékok is… akik az embereket mozgatják. Maguk csak üres héjak, a létezés szükségszerű velejárói, pedig valójában nem léteznek! Nem is gyanítják, mi mozgatja magukat, és pontosan minek is a manifesztációi, bár ha tudnák, sem lennének képesek felfogni…

A jegyző tehetetlenül nézte, miképpen formálódnak a betűk a papíron – akarata ellenére, de saját kézírásával. Hatalmas erőfeszítéssel elszakította a tekintetét a toll hegyéről, és az uzsorás beesett arcára nézett. Nem értette, mi történik vele. Mintha darabokra szakadt és szétszóródott volna a szobában. Egyszerre írta a végrendeletet, és eközben az elméje királyságában küzdött az utolsó erődje megtartásáért, bár a várfalai már menthetetlenül rogyadoztak.

Az uzsorás kettőjük közé tette a gyertyatartót, és a falon ismét megvonaglottak az árnyak. A jegyzőben az a szörnyű érzés támadt, mintha démoni, élő erő mozgatná az árnyékot, ami mindjárt letépi magát a falról, és önálló életre kel.

– Mindent magára hagyok – ismételte a haldokló férfi akadozva. – Mindenem… a magáé… Hamarosan mindent megért. Nagyon fáradt vagyok… pihenni akarok… az árnyék, ami könyörtelenül hajszolt eddig, így választott, ezért most magára hagyományozom… igen… minden a magáé…

A jegyző a rettegéstől félőrülten meredt az uzsorás árnyékára, amint az elszakította magát a faltól – és ezzel együtt az ágyra hanyatló, élettelen testtől is. Saját akaratából, mohón siklott előre. Egyetlen pillanat alatt megtette azt a csekély távolságot, amely a jegyző árnyékától elválasztotta, majd fájdalmasan összeolvadt vele.

Neeeeee!

A jegyzőből megmaradt parányi lélekfoszlány sikoltva tovalebbent a semmibe. A teste még egy pillanatig görcsösen remegve tűrte a fájdalmat, aztán befogadta új árnyékát.

Lassan, fokozatosan az egész város számára nyilvánvalóvá vált, hogy a jegyző is gonosz ember. Mintha egészen eddig csak a bolondját járatta volna velük, és másvalakinek álcázta volna magát. Néhányan óvatosan, nagyon halkan meg is jegyezték, hogy az uzsorás halála és a jegyző váratlan öröksége nem lehet véletlen. Még azt is pletykálták, hogy a jegyző meghamisította a végrendeletet. Hiszen miért hagyott volna hirtelen mindent pont rá az a gyűlöletes ember?

A gonoszság érzékelhető homályként vette körül a jegyzőt, mintha sötét erő fészkelte volna magát a testébe, és nem bírt volna megmaradni a bőrében.

Megmagyarázhatatlanul fürkész pillantása elől mindenki elkapta a tekintetét, mert ha valakit alaposan szemügyre vett, az illető hirtelen azt sem tudta, hol van, ráadásul valamiért az a kényelmetlen érzése támadt, hogy az átható szempár egészen bensőséges gondolatait csupaszítja le, fogdossa végig és mocskolja be. A jegyző rekedtes hangjában volt valami különösen gyomorforgató és nyúlós – mint a napon felejtett húsdarab, amit még nem leptek el a kukacok, de már könnyű beleképzelni a vonagló formákat.

A szóbeszéd az öreg pap haláláért is a komor alakot hibáztatta, aki úgy járt-kelt a városban, mintha a saját kis birodalmát felügyelné, de ha valaki néha összeakadt vele az utcán, nem csak ezért fordította el a fejét. Mintha láthatatlan, torz erő dolgozott volna a jegyzőben. Gonoszság sugárzott a tekintetéből, és senki sem bírta megőrizni mellette a lélekjelenlétét. Képtelenség volt ellentmondani neki. Még az árnyéka is gonosznak tűnt.

Az új pap közel egy éve élt a városban, és lassan mindenkivel megismerkedett. Néhány alkalommal a jegyzővel is találkozott. A férfi körül mintha láthatatlan, démoni gonoszság gomolygott volna, amitől dermesztő hideg zsibbasztotta el a tagjait. Ettől a furcsa tehetetlenségtől olykor még a saját hitét is megkérdőjelezte. Elöntötte a szorongás és a csüggedés, és minden ilyen alkalom után hosszú ideig nem nyerte vissza a lelki békéjét. A helyi szóbeszédek hozzá is eljutottak, és bár nem szívesen hitt a burkolt célozgatásoknak, a lelke mélyén szentségtelen, gonosz teremtménynek tartotta a jegyzőt. Érthető okokból őszintén meglepte, amikor egy napon bekopogtatott hozzá a jegyző inasa, egy kimerült, láthatóan agyondolgoztatott fiú, és egy levelet nyújtott át neki, amely így szólt:

Arra kérném, szíveskedjen haladéktalanul felkeresni otthonomban. Egészségi állapotom rosszabbra fordult, ezért nem vagyok képes személyesen meglátogatni. Eltökélt szándékom, hogy mindenemet az egyházra hagyom. Mindenemet.

A pap hamarosan izgatott léptekkel tartott a jegyző háza felé – lelke megkönnyebbült, szinte szárnyalt. Az sem számít, ha egy ennyire elvetemült ember csak élete végén gyakorol bűnbánatot, hiszen ha megteszi, akkor talán az egész város sorsa jobbra fordulhat.

Csodálatos nap volt.

A friss szellő virágillatot sodort.

A napkorong vakítóan ragyogott az égen, és élénk árnyalatúra festett minden színt.

A pap legszívesebben dalra fakadt volna, az árnyéka pedig némán követte.

fordította: Juhász Viktor

GARY VICTOR

A SZERENCSÉS ESTE

Az amerikai horrorírók évtizedek óta használnak műveikben haiti elemeket az átkoktól a vudubabákon át a zombikig. De hogy nézne ki egy vudutörténet, ha egy haiti szerző írná? GARY VICTOR díjnyertes újságíró, drámaíró és regényíró, aki Haiti irodalmi életének egyik vezető alakja, és a szigetének egyik legtöbbet olvasott írója. Kalandozása a horror világába, a Treize nouvelles vaudou (Tizenhárom vudumese) című kötete hátborzongató történeteket tartalmaz, amelyek közül sokat fekete humor vagy szatirikus nézőpont jellemez. Néhány írásában, mint amilyen „A szerencsés este”, a nagyravágyó, de tehetségtelen haszonlesők vuduval próbálnak vagyonra vagy előkelő kormányzati tisztségre szert tenni, ami általában előre nem látható következményekkel jár.

ABOKOR PONTOSAN FOGALMAZOTT. Egy temetőhöz közeli koldust, a fogyó hold utolsó éjszakáján. A szenátusi székre pályázó Kerou viszolyogva ment haza. Nem mintha kételkedett volna Ti Pat képességeiben. Épp ellenkezőleg. Ti Patnak köszönhette, hogy ilyen sokáig politikai pályán tudott maradni. Egy isten háta mögötti haiti falu egyszerű alpolgármestereként kezdte, majd a képviselőház tagja lett, most pedig szenátori babérokra tört. Kerou soha nem vetette meg Ti Pat segítségét és tanácsát. Még mindig emlékszik arra a napra, amikor valamilyen ismeretlen eredetű port talált a képviselőházi irodájában, és be is szennyezte vele a kezét. A méregnek alig negyvennyolc óra alatt végeznie kellett volna vele. Mindenki azt hitte volna, hogy csak súlyos láza van. A varázsló még időben megmentette az életét.

De most kezdtek komolyra fordulni a dolgok. Ti Pat világosan közölte vele, hogy csak így csalogathatja magához azokat az erőket, amelyek gond nélkül a szenátori székbe ültetik. Kerou mámorosan megborzongott, amikor a választás megnyerésére gondolt. Nők hevernének a lábai előtt. Azt választaná közülük, akit csak akar. Az emberek mindenféle dologban kérnének tőle segítséget. Jól megtömött borítékokra vagy öt-hat számjegyű, lehetőleg amerikai dollárban kiállított csekkekre cserélné a szavazatait. Ő és a családja soha többé nem nélkülöznének ebben a kibaszott országban, aminek a sorsát egyáltalán nem viselte a szívén, még ha ügyelt is arra, hogy a nyilvános megjelenéseken a nép nevében beszéljen.

Egy temetőhöz közeli koldust, a fogyó hold utolsó éjszakáján. A szenátorjelölt azon tűnődött, vajon képes-e rá.

– Nem kapnál el semmilyen betegséget – nyugtatta meg a varázsló. – De egész este kéjes élvezetekben kell részesítened ezt a koldust. Aztán a fogyó hold utolsó éjszakáján melléd szegődik a szerencse.

Kerou imádta a nőket. A szép, telt nőket. Szerette azokat, akik parfümöt használnak, mert ki nem állhatta a testszagot. Ebben a tekintetben igazi esztéta volt. Ezért aggódott annyira. Képes lesz végigvinni a szertartást, amit mások korábban minden aggály nélkül teljesítettek?

– Az ördögöt nem lehet becsapni – figyelmeztette a bokor, mert feltűnt neki Kerou vonakodása. – Le kell vele feküdnöd. Ha nem sikerül, nem hat a pwen-chance. Elfelejtheted a szenátust.

Elfelejteni a szenátust? Még mit nem! Kerou magában lázadozott. Megbízta hűséges sofőrjét, hogy foglaljon neki lakosztályt egy elegáns és diszkrét szállodában. Nagyon közel járt a célhoz, semmi sem tántoríthatta el. Lázasan várta, hogy éjfélt üssön az óra. Az éjfél a kicsapongás órája, azok ideje, akik eladták magukat a gonosznak. Kerou magához vett egy kis pénzt az ágya alá rejtett dobozból, majd kiment Carlhoz, a dzsipben rá várakozó sofőrjéhez. Már járt a motor, mert a szenátorjelölt megkövetelte, hogy mindig legyen kellően lehűtve az autó belseje. Carl Kerou sofőrje, testőre és bizalmasa volt egy személyben, ezért főnöke minden ügyéről tudott.

– A temetőhöz – vakkantotta Kerou.

A sofőr szó nélkül elindult. Áthajtottak a sötétségbe burkolózó, néptelen városon. Marx új tanítványainak populizmusa és a felszabadítás teológiája miatt zavargások törtek ki a városban. Carl egy megtöltött Glockkal az ölében, gyorsan vezetett. Felesküdött, hogy akár az élete árán is megvédi az embert, akit már most szenátornak nevezett. Jó oka volt erre. Kerou későbbi politikai sikerein múlt Carl túlélése, de a felesége, a hét gyereke és a szeretője élete is. Ahogy gyakran mondogatta, Kerou se nèg ki sèvi. Haiti legfőbb politikai tömörülése, amelyik megengedte, hogy az ember megbízható alakokkal vegye körbe magát, ilyen egyszerűen működött: Byen sèvi. Ez azt jelentette, hogy az ember úgy szolgálja jól a hozzá közel állókat, hogy hagyja őket szabadon turkálni az ország pénzesládájában.

– Megérkeztünk – jelentette be a sofőr. – Mindig tartsa magánál a pisztolyt, szenátor! Az ördög a mi oldalunkon áll, a gengszterek viszont nem ismernek sem istent, sem embert, de még ördögöt sem.

Carlból néha előtört a bölcselkedő.

Kerou kiszállt a dzsipből, és a sötétben elindult a temető bejárata felé. Az éjszakai őr hamar rájött, miről van szó, mert már ismerte ezt a szokást, úgyhogy csak a vámot kérte el Keroutól. Ötszáz gourde. Ő habozás nélkül fizetett neki.

– A balra lévő ösvényen – tanácsolta az őr.

Kerou helyeslően bólintott. Lassan lépkedett, tudatában annak, hogy ettől a történelmi pillanattól függ a politikai jövője. Azonnal észrevette a földön heverő testeket, amelyek többsége bűzös rongyokat csavart magára. Páran még ébren voltak, és a tűzrakás fölött rotyogó nagy fazék leves körül beszélgettek. Kerou megjelenése rögtön felkeltette a figyelmüket.

– Velem lesz a legjobb esélyed! – csimpaszkodott belé egy fogatlan, dögvészleheletű öregasszony.

Kerou elborzadva lökte el magától. Ezután egy vézna, félkarú, sebhelyes arcú férfi lépett oda hozzá, hogy felajánlja a szolgálatait. Kerou közölte vele, hogy nőt keres. A férfi eloldalgott, de sértések garmadáját zúdította rá. Éhes szempárok kémlelték Kerout az éjszakában. Ő volt a két lábon járó szerencse, amivel aznap este a szellemek megörvendeztették a koldusokat. A szenátorjelölt végigsétált az ösvényen, de nem tudta elhatározni magát. Ti Pat intő szavai ellenére nem érezte elég bátornak magát ahhoz, hogy elvégezze a szertartást. Nem azért, mintha képtelen lett volna ágyba vinni a nyomorúságot. Gyakran fizetett nyomorúságos lányoknak egy kis élvezetért. De azok a lányok el tudták fedni a nyomorúságukat egy olcsó parfümmel, egy rendes farmerrel, egy egyszerű blúzzal… Itt azonban semmi ilyesmire nem számíthatott. Ez volt a nyomorúság legtisztább megnyilvánulása. A testi züllés végső formája. Az izzadság, húgy és szar bűze. Megcsörrent Kerou telefonja. Carl kereste.

– Talált valakit, szenátor?

– Még nem – felelte Kerou szinte nyöszörögve.

– Gyorsnak kell lennie. Nem maradhatunk itt sokáig.

A szenátorjelölt már majdnem sírva fakadt. Még ha a legkevésbé rokkant, legkevésbé hányingerkeltő embert is választja ezek közül a roncsok közül, akkor sem állna fel neki. Ti Pat félreérthetetlenül fogalmazott. Ahhoz, hogy a pwen-chance működjön, rendesen végig kell csinálnia a szertartást. Kerou nagy levegőt vett. Talál megoldást. Egy fél üveg rum formájában. Elküldi Carlt két-három viagráért. Általában nem volt szüksége ilyesmire, de ebben az esetben határozottan a segítségére lett volna. Egy megvilágosodott pillanatában ráébredt, hogy még nem érte el a haiti őrület mélypontját. Úgy hallotta, nagyon kevés férfi és nő idegenkedett ennyire a szertartástól.

– A cél szentesíti az eszközt – győzködte magát. – Csak csináld! Nincs más választásod. Vagy ez, vagy búcsút inthetsz a szenátori széknek. A többi jelölt semmi elől nem fog meghátrálni.

Kerou már épp készült visszasétálni az ösvényen, amikor két-három méterre a fűben, egy sír előtt észrevett egy emberi alakot. Közelebb ment, hogy megnézze.

– Én leszek ma este a szerencsés? – suttogta egy hang.

A férfi közelebb hajolt, hogy jobban lássa. Egy koldus volt. De fiatalnak látszott. Szépnek. Kerou azonnal felismerte a minőségi árut.

– Áll fel! – parancsolt rá.

A koldus felállt. Mintha csak véletlen lett volna, a testét fedő lepel félig szétnyílt, és látni engedte csodálatos testét.

– Köszönöm, istenem! – rebegte Kerou magában. – Nem lehet több tizenöt-tizenhat évesnél.

Megfogta a lány kezét.

– Gyere velem!

A lány tiltakozás nélkül hagyta, hogy elvezesse. Az ösvényen végigmenve mindkettejükre szitkok záporoztak. Kerou olyan boldog volt, hogy fizetett még ötszáz gourdét az őrnek. Nyomatékosan a tudtára adta, hogyan hívják, valamint hogy szenátorjelölt, és számít a szavazatára. Amint Carl meglátta a főnökét, kipattant a kocsiból, és kinyitotta neki az ajtót.

– Gyorsan a szállodába – utasította Kerou.

A sofőr beindította a kocsit, és gyorsan elhajtott. A szálloda Pacotban, a belvároshoz közeli gazdag negyedben állt, itt várta a szoba a jövőbeli szenátort. Mindent előre leszerveztek. Vacsora, ital, parfüm. Az egész azon múlott, hogy a koldus igazán szerencsésnek érezze magát. A szellemek csak ezzel a feltétellel adták meg Kerounak, ami kellett neki.

– Mi a neved? – kérdezte a férfi a koldustól.

– Mercila – felelte a lány, és kérdőn bámult rá.

– Csodás estéd lesz – biztosította Kerou. – Egész életedben emlékezni fogsz rá.

– Ma igazán szerencsés estém van – helyeselt a koldus félénken mosolyogva.

Kerou megszorította a kezét. Hideg volt. Bizonyára félt.

– Ez az első, hogy ilyen szerencséd van?

– Igen – felelte a lány szemlesütve.

A szenátorjelölt úgy gondolta, a lánynak bizonyára nem most van dolga először férfival. Az utca valóságos dzsungel. A gyerekek, akik hamar koldulni kényszerülnek, mindent tudnak a szexről.

– Meg is érkeztünk – szólalt meg Carl.

A sofőr a dzsippel egy elhagyatott parkolóban állt meg. Az érkezésükről előre tájékoztatott szállodai őr odament köszönteni őket.

– A legjobb lakosztályt szemeltük ki magának, szenátor – mondta. – Kérem, kövessenek!

Carl a dzsipben maradt. Örült, hogy minden jól alakult. Megkereste a kedvenc zenekara CD-jét, betette a lejátszóba, és olyan hangosan hallgatta, hogy igazán élvezni tudja. A főnöke igazi mázlista, amiért talált egy fiatal és szép koldust, aki nem bűzlött. Megállapította, hogy Kerou csakugyan szerencsés csillagzat alatt született… A főnök szerencsés fickó, ujjongott Carl. Igazán ritka, hogy valaki ilyen fiatal és csinos koldust találjon, akinek még ennyire feszes a teste. Ez a gondolat hirtelenjében meglepte a sofőrt. Hogy igazán ritka? Valójában még sosem történt ilyen! Mindenki, aki elment a templomkertbe vagy a temetőbe, hogy keressen magának egy nyomorultat, abban reménykedett, hogy olyasvalakibe botlik, aki megkönnyíti számára a szertartást. Kerou, a főnöke volt az első, aki ilyen szerencsével járt.

Carl elképzelte, mi történhet a lakosztályban. Kerou bemegy a lánnyal. A lány szeme nagyra nyílik, amikor meglátja a pompás szobát. A hatalmas asztalon sorakozó étkek még a legválogatósabb ínyencnek is kedvére tennének. Gombás rizs garnélával, hagymás csirke, disznósült, sült főzőbanán, halragu, jamgyökér, burgonya. Még gyümölcs is volt. Szőlő, banán, mangó, alma, sapodilla, csillagalma. Desszertek lenyűgöző választéka: édesburgonyás pite, tizenegy különböző ízű jégkrém, tápiókapuding, rizspuding, kókusztej. Mint egy áldozati felajánlás a loáknak. Carl úgy vélte, a lány addig eszik majd, amíg meg nem fájdul a hasa. Ezután a főnök megfürdeti a nagy márványkádban. A koldus igazán szerencsésnek mondhatja magát, hogy egy ilyen fontos ember sikálja le, mosdatja meg és masszírozza át. Ezzel pedig a szellemek lesikálják és lemossák Kerouról az összes tisztátalanságot. Amint a lány tiszta lesz, a főnök befekteti az ágyba, és beparfümözi az egész testét. Ezután kezdetét veszi a szertartás második része, az aktus. Ennek nem az a lényege, hogy Kerou mielőbb magáévá tegye a lányt, és elélvezzen. Minél több figyelmet kellett szentelnie a koldusnak. Meg kell csókolnia, játszania kell a nyelvével, a nyálával, fel kell fedeznie a teste legapróbb részleteit, és a legnagyobb élvezetben kell részesítenie az utolsó felvonás előtt, ami maga a behatolás. A sofőrnek a gondolattól erekciója lett. Elképzelte, ahogy hozzásimul a lány meleg teste. Kicipzározta a nadrágját, és megragadta a péniszét, hogy örömet szerezzen magának. Most már nem a főnök szeretkezett a szép, fiatal koldussal, hanem Carl. Felordított, amikor magányos munkájával a csúcshoz ért, és a sperma erős sugárban a szélvédőre fröccsent.

Amikor magához tért ebből a pillanatnyi elmezavarból, a sofőrt azonnal rossz érzés fogta el. Gyorsan megigazította a ruháját, letörölte zsebkendővel a szélvédőt, majd kikapcsolta a zenét. Ránézett az órájára. Már hajnali három volt. A főnökének most már ideje lenne visszavinni a koldust a temetőbe. A megszállott vénségek hamarosan készülődni kezdenek a reggeli első misére. Carl kidugta a fejét az ablakon. Az ülésből rálátott a főnöke lakosztályának reluxájára. Büszkeséggel töltötte el, hogy mindenre gondolt. Testőrként semmit sem bízhatott a véletlenre. A szobában égett a lámpa. A főnök nem szeretett sötétben szeretkezni. Ettől Carlban elmúlt a hirtelen támadt félelemérzet.

Ezután valami felrobbant. Carl látta, ahogy megremegnek az ablaktáblák. Egy tűzgömb száguldott át az égen, majd eltűnt a felhők között. Senki sem szólt neki a tűzijátékról. Gyorsan kiszállt a dzsipből, és a kezébe vette a Glockot. Az éjszakai őr feszengve lépett oda hozzá.

– Láttam egy tűzgömböt. Mi lehetett az?

– Ki kell derítenünk, mi történt – felelte Carl.

Felsiettek a lépcsőn, és bekopogtak Kerou lakosztályának ajtaján.

– Szenátor! Szenátor!

Senki sem felelt.

– Szenátor! – próbálkozott tovább Carl. – Szenátor…

Ekkor már a sofőr minden pórusából hideg izzadság bugyogott elő.

– Nyissa ki az ajtót! – parancsolt az őrre.

Az őr annyira remegett, hogy csak másodjára sikerült kinyitnia az ajtót. Carl bement, és a pisztolyt a kezében tartva készen állt, hogy tüzet nyisson.

– Szenátor! – kiáltotta ismét.

Az étel érintetlenül hevert az asztalon. Carl elindult a hálószoba felé. A háló üvegajtaja tárva-nyitva állt. A törött ablakon beáramló szellő meglibbentette a függönyt. Az ágyneműt természetesen összegyűrték, de senki sem volt a szobában.

– Nem érzi ezt a szagot? – kérdezte Carl.

Az őr szimatolni kezdett.

– De. Nagyon büdös van. Hullaszag.

– A fenébe! – kiáltotta a sofőr, amikor eszébe jutott valami.

– Mi az? – kérdezte az őr.

– Nincs időm elmagyarázni.

Carl lerohant a lépcsőn, beült a dzsipbe, és észvesztve a temető felé hajtott. Alig tíz perc alatt odaért. Kiugrott az autóból, azzal se törődött, hogy bezárja az ajtaját. Az éjszakai őr nem akarta beengedni, ám ő ekkor a férfi halántékához szorította a Glockját, és elvette tőle a puskáját.

– Vigyen a koldusokhoz! Gyorsan.

Az őr szó nélkül engedelmeskedett. Tudta, hogy Carl habozás nélkül lelőné, ha akadékoskodna. Valami bizonyára rosszul sült el. Öt perccel azelőtt, hogy ez az őrült felbukkant volna, egy tűzgömb suhant át a temető fölött. A temetőőr elvezette Carlt oda, ahol a koldusok aludni szoktak. Megdöbbenve tapasztalta, hogy a koldusok többsége egy olyan sír körül állt, amit elbontásra ítéltek, mert az utóbbi ötven évben nem látogatta senki. Carl ment tovább, maga előtt tolva a férfit. A koldusok utat engedtek nekik. Az őr felkiáltott. A sofőr szíve kihagyott egy ütemet. A szenátorjelölt meztelenül feküdt a sírkövön, és egy megsárgult csontvázat szorongatott. Alig volt magánál, mégsem lehetett kitépni a csontváz elvetemült öleléséből. Carlnak fel kellett keltenie a közeli ócskást, hogy vegyen tőle egy fűrészt.

Kerou három nappal később egy port-au-prince-i kórházban ébredt fel. Elment az esze, de egy olyan országban, ahol ez általánosnak számít, nem igazán tűnt fel senkinek. Beválasztották a szenátusba, és hamar fontos kormányzati pozícióba került. Ugyanakkor a parlamentben a munkatársai bizarrnak és nyugtalanítónak tartották, hogy egy fűrészt tartott az aktatáskájában, és minden egyes alkalommal meglóbálta, amikor egy ülésen valaki ellent mert mondani neki.

fordította: Ballai Mária

CSANG JÜEZSAN

FEHÉRCSONT HÁRFA

Mostanáig nem túl sok kortárs kínai horrorírás jutott el az amerikai könyvespolcokra, bár néhány ígéretes jel arra enged következtetni, hogy ez a helyzet hamarosan megváltozhat. Nemrég jelent meg angolul Kína egyik legkeresettebb horrorszerzőjének, Caj Csünnek egy regénye, mint ahogy egy lovecrafti horrorkötet is napvilágot látott az „Oobmab” álnevű kínai írótól. A kínai mondavilág dúskál a szellemekben és szörnyekben, a kínai naptár pedig egy teljes holdhónapot szentel a szellemeknek, mely alatt az ősök lelkei visszatérnek a túlvilágról, hogy elvegyüljenek az élők között, akik közben ételekkel kényeztetik őket. CSANG JÜEZSAN (sz. 1982) az egyik kiemelkedő írónő, aki történeteiben a szellemeket, a horrort és a természetfeletti elemeket ötvözi. Kína egyik legbefolyásosabb fiatal szerzőjeként tartják számon, eddig négy regényt és két novelláskötetet jelentetett meg, és számos díjat nyert. A „Fehércsont hárfa” a Ten Loves (Tíz szerelem) című 2013-as kötetéből való, mely gyűjtemény novelláinak főtémája a szerelem, bár felkavaró és bizarr módon jelenik meg bennük, és sokszor természetfeletti és fantasztikus elemek is beépülnek a cselekményükbe.

1

ÓVATOSAN LEVÁLASZTJA KULCSCSONTJÁT A BAL VÁLLÁRÓL, majd átadja a férjének. Éles csattanás hallatszik, amikor a csont elválik a szomszédjától. Érzi, ahogy a metsző szél behatol ezen az új nyíláson, és átsöpör a testén, akár egy örvény. Reszket, és nekidől a hideg falnak.

A férje szeme megcsillan, miközben ezt a ragyogó csontot nézegeti. Türelmetlenül nyúl érte. Természetesen nem feledkezik meg róla, hogy megköszönje, csábos ajkait Fehércsont homlokához nyomja. A nő arcát elönti a hideg, orcái viszont még bazsarózsaszínűek. Férje hevesen csókolja, folyvást azt suttogja, mennyire hálás, mennyire szereti.

2

Fehércsont Lélek immár három paplan alatt alszik. Testén mindenütt lyukak tátongnak, miután oly sok csontot kivettek már belőle. A kora őszi szél nem kellene hogy ennyire dermesztő legyen. Reszket, mint a papírsárkány, ami mindjárt felrepül.

A férje hangszereket készít, korábban csak fuvolákat és sípokat. Most viszont egy hárfán dolgozik, melyhez ez idáig harminchét csontját használta fel, sokkal többet, mint bármelyik másik hangszerhez. A keret a karok és vállak erősebb csontjaiból készült, valamint a rugalmasság biztosításáért pár gyengébből is, például bordákból. Ez az eddigi legkiválóbb munkája. A faragás már most háromszor több időbe telt, mint tervezte. Fehércsont éjszakákat tölt az ágyban ülve, figyeli őt, ahogy csillogó késével a csontjait farigcsálja, mígnem azok úgy fénylenek, mint az elefántcsont. Férje kisujján a köröm egy hüvelyk hosszú. Végighúzza a hárfán, mire igéző hangjegyek emelkednek a levegőbe, olyanok, akár a vízcseppek. Kinyitja az ablakokat, és berepülnek a madarak. A hangjegyek a mennyezetnek csapódnak, apró szilánkokra törnek, a madarak pedig lecsapnak rájuk, még mielőtt szerteszét szóródnának. A ház újra elcsendesedik. A férje arca rózsás, elmerült a kristálytiszta hangokban. Csak sokára megy ágyba, átöleli felesége petyhüdt testét, végtelen odaadással simogatja hátralévő csontjait, és remegő hangon azt mondja:

– Drágám, te vagy a legjobb, és mindig is te leszel.

Fehércsont Lélek ezekért a pillanatokért él. Rajong férje egykedvű, piruló arcáért, a pillanatért, amikor kitárja az ablakokat, és a madarak a mellkasához csapódnak, ahogy kisgyerek módjára az ágyához botorkál, és dédelgetések zuhatagát ontja rá. Persze hogy szereti a zenét is, a vízcseppeket meg a madarakat. Vannak éjszakák, amikor úgy érzi, mintha a teste egy öreg óra lenne, mely az időnél lassabban ketyeg, így a nagy széllökéseknek van idejük átfúrni magukat rajta. Fehér szoknyáját felfújja a szél, és úgy lebeg, akár egy vitorla.

3

Fehércsont Lélek bánatos, mert a jobb kulcscsontja a következő. Szerette a kulcscsontjait. Kivillantak fehér ruhája alól, tompa fényük átsejlett rózsás, kakukkvirágszínű bőrén. Azon az első nyáron – a hangszerkészítő kitartóan figyelte őt, és követte, mint akit megbabonáztak…

Fehércsont zokog, amikor kirántja a csontot. Többé nem tudja majd viselni az ezüst nyakláncot – sőt mi több, abban a pillanatban, hogy a csont eltávolodik, a nyaklánc le is csusszan, és elnyeli a belseje. Teste egészét a fémdarab csörgő hangja tölti meg. Ami még rosszabb, hogy rajta a medál, egy éles peremű rombusz, bizonyára véres cafatokká szabdalja szét a belső szerveit. A férje adta neki ezt a nyakláncot, gyengéden a nyakába tette, és a fémdarab finoman hánykolódott a kulcscsontján, ding-ding. A férje el volt ragadtatva. Ősz volt akkor.

Amikor Fehércsontot férje meglátja sírni, és sietve azt mondja:

– Ne búsulj, drágám. Ugyan mi van akkor, ha az összes csontodat elveszíted? Örökké szeretni foglak. Te vagy a legjobb. Emeld fel a fejed! Nézd csak meg, mi mindent értünk el!

Mögötte felbecsülhetetlen értékű hangszerek sora. Akár a túlméretes bútordarabok, uralják a teret. Ezek valóban mind az ő testéből származnának? Hogy tűnhetnek most ilyen hatalmasnak?

4

Amikor már csak három csont választja el őket a hárfa befejezésétől, Fehércsont magába roskad. Úgy számolta, hogy mire a hangszer elkészül, az összes csontja elfogy. Ez jó érzéssel tölti el. Nem bánja, hogy feláldozza a csontjait, annak ellenére, hogy már képtelen felemelni a fejét, és a nap túlnyomó részét a hatalmas ágyba süppedve tölti. Férje vett neki egy fakeretet, hogy azzal segítsen neki a járásban. Egy esetlen marionettbábura emlékeztet vele. De valójában mit számít? Neki az is elég, ha egyszerűen azzal töltheti a napot, hogy az estét várja. Az este meghozza kipirult arcú férjét, a lépteit, az ölelését, az égbe magasodó hangjegyeket. Neki ennyi elég.

Akarata ellenére mégis aggasztja a helyzete. Mindig is vékonyka lány volt, viszont a csontjai nélkül a teste annyira könnyű, és napról napra egyre könnyebb. Vajon lebegni kezd majd, mint egy sárkány? Közeleg a tél, az északi szél pedig könyörtelen errefelé.

Folyton amiatt aggódik, hogy elsodorja a szél. Amikor a férje megöleli, arra gondol, hogy nem szorítja eléggé, ki fog csusszanni a karjai közül. Amikor szeretkeznek, attól tart, férje lüktető teste egyszer csak kilöki maga alól. Esténként, amikor a férje kinyitja az ablakokat, hogy beengedje a madarakat, Fehércsont ügyel rá, hogy gondosan be legyen takarva az ágyban. Mostanra már négy paplant használ, szüksége van a súlyukra, hogy biztonságban érezze magát. Egyik éjszaka azt álmodja, hogy éjt nappallá téve szeretkeznek, az idők végezetéig, közben pedig férje nehéz teste leszorítja. Micsoda biztonság, micsoda gyönyör! Kipirult arccal ébred. De hát ez nem lehetséges. Mitévő legyen?