Borítószöveg

„Hogyan térhetnék vissza abba a világba, amelyből egyszer már kiábrándultam?”

Az élet döntések sorozata. Soha nem szűnő útkeresés. Júlia, a fiatal lány is kapaszkodók után kutat, biztos pontok után egy egyre bizonytalanabbá váló világban. Szerető közegre, elfogadásra, stabilitásra vágyna. Magyarázatot szeretne a kérdéseire. Úgy tűnik, hogy mindezt a krisnás közösségben meg is találhatja. Ám vajon az általa legjobbnak vélt döntések önmaga és a környezete számára is a legjobbak? Mi történik, ha az útkeresésünk során olyan lépéseket teszünk, amelyek visszafordíthatatlan eseményeket indítanak el a családunkban?

Az Égig nyújtózik, földig hajol izgalmas, drámai, mégis könnyed humorral fűszerezett történet az útkeresésről, miközben olyan nehéz kérdésekre is rávilágít, mint a fanatizmus lélektana, a nők helyzete a mai világban, a transzgenerációs sebek hordozása, a családi kapcsolatok sérülékenysége vagy az elfogadásért és a szeretetért való szűnni nem akaró küzdelmünk...

© 2022 Tasi Zsuzsánna

© 2022 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Féder Márta

Borítókép © Donyanedomam/Getty Images

ISBN 978-963-604-019-2

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az Égig nyújtózik, földig hajol megírásával célom egy irodalmi alkotás létrehozása volt, melynek nyersanyagául a saját életemet választottam. A mű az én szubjektív emlékeimet és véleményemet tükrözi, megírásakor éltem az írói szabadság által biztosított lehetőségekkel.

A kötetben szereplő szanszkrit kifejezések magyarázata a könyv végén található.

A szabadgondolkodó röntgenorvos apukám és a református teológus anyai nagyapám emlékének, akik a gyerekkori nyaralásaim alkalmával hosszú órákon, napokon keresztül sakkoztak békés egyetértésben a balatonalmádi Kis Ház teraszán.

„Olykor a sors visszafordíthatatlanul megindul egy adott irányba, akárcsak a homokvihar. Te pedig lépést váltasz, hogy megszabadulj tőle, ám a forgószél követ, s amikor ismét irányt változtatsz, a szél is újra feltámad, vészjóslóan ide-oda csapong, egészen úgy, mint a halálmadár alkonyatkor. És hogy miért? Mert ez nem a messzi távolból idekeveredett »valami«, aminek semmi köze sincs hozzád. Te magad vagy a homokvihar…

Amikor véget ér, magad sem érted, hogyan szabadulhattál meg élve belőle. Vagyis valójában még abban sem lehetsz egészen biztos, hogy egyáltalán elhaladt már fölötted. Csak egy dolog világos: túl ezen most már nem az vagy, mint aki voltál, mielőtt ide beléptél volna. Igen, a viharnak ez az értelme.”

Murakami Haruki: Kafka a tengerparton

(Erdős György fordítása)

Bevezetés

A puffanásokat hallom, de a két arcot nem látom, csak a fejük tetejét, ha lábujjhegyre állok. Pedig magas a bábparaván, és emelvényen áll, azonban az egész hatalmas tér, a város főtere tele van óvodásokkal, és a mi ovink a többi gyerek mögé került, mert mi érkeztünk meg utoljára. Messziről sétáltunk ide, szép, rendezett, kettes oszlopban. Úttesten is át kellett kelnünk egyszer, ami közben a két óvó nénink sokat kiabált ránk, például azt, hogy jó erősen fogjuk meg a párunk kezét, nehogy valami bajunk essen a zebrán. Mert a zebra az úttesten van, ahol autók járnak, ezt én is tudom. Mártival jó erősen szorítottuk egymás kezét a zebrán. Márti a barátnőm az oviban, szeretek vele játszani a babakonyhával meg az építőkkel. Mindig segítünk egymásnak megkeresni, ha hiányzik valamelyik alkatrész, a kis sárga összekötő csövek tűnnek el leggyakrabban, mert lehet őket rágni, mint a rágógumit, és a többiek állandóan zsebre teszik, hogy rághassák, amikor az óvó néni nem néz oda.

Kényelmetlenül szorosan állunk a téren. Hátulról időnként hozzálöknek az előttem állókhoz, azok meg vissza. Félek, hogy elesek. Már az sem segít, ha lábujjhegyre állok, akkor sem látok semmit, ezért fel-felugrok, és olyankor látom egy pillanatra a szereplőket: a piros ruhás, hosszú sapkás paprikajancsit, akit Vitéz Lászlónak hívnak, és az ördögöt, akinek a neve egyszerűen Ördög.

– Üssem még, Pajtikáim? – kérdezi Vitéz László.

– Üssed, üssed! – üvöltik a gyerekek, és ütemesen tapsolnak hozzá, meg dobognak a lábukkal. Én azt szeretném kiáltani, hogy ne, ne, mert szerintem még egy ördögnek is nagyon fájhat, ha fejbe verik, viszont ha Vitéz László nem védi meg magát, az ördög el fogja vinni a Pokolba, ezért csendben maradok. Nem lehet tudni, kinek van igaza. Egyáltalán nem tetszik, ahogy Vitéz László püföli az ördögöt, de nem tudom, mit tennék a helyében. Én hogyan védeném meg magam?

Vége az előadásnak, kitör a tapsvihar. Ugrok egyet felfelé megint, és látom, ahogy Vitéz László és az ördög meghajolnak. És nemcsak meghajolnak, hanem cukorkákat dobálnak közénk! Minden felbolydul, a gyerekek ordítoznak és sikítoznak körülöttem, és egymást taszigálva próbálják felszedni a földről a cukorkákat. Körülöttem záporoznak a négyszögletes, lapos, papírba csomagolt cukrok, de egy sem esik elém. Megismerem, Tutti Frutti és tejkaramella. A Tutti Frutti a kedvencem, gyümölcsös, a tejkaramella nem annyira ízlik, túl édes. Azért annak is örülni fogok, ha az pottyan hozzám. Próbálom megőrizni a nyugalmam, de egyre nehezebb. Ide-oda taszigálnak, végül úgy meglöknek, hogy elesek, jól megütöm a térdem. Viszont pont ott van az orrom előtt egy Tutti Frutti, gyorsan felveszem, mielőtt még bárki észrevehetné. A markomba szorítom, meg kell azonnal keresnem Mártit, aki már az előadás elején elsodródott mellőlem, hogy elfelezzem vele. Látom is, furakszik felém, könnyes a szeme, szipog, hogy nem kapott cukrot. Kinyitom a tenyerem, a Tutti Frutti már kicsit megpuhult, nehéz kibontanom, mert hozzáolvadt a papírhoz, kapargatom a papírt, végül lejön, aztán egész jól sikerül elfeleznem a Tutti Fruttit, pedig nagyon nyúlós. Jaj de finom a Tutti Frutti! A síró Márti most már mosolyog, sikerült a fél cukorkával megvigasztalnom. Ahogy az óvó néni megint kettes oszlopba rendez minket, Márti lába elé váratlanul odaesik egy tejkaramella, talán az utolsó, amit ma Vitéz László elhajított, de az is lehet, hogy az Ördög volt. Márti villámsebesen kapja fel és zárja tenyerébe a cukrot.

– Segítsek kibontani és elfelezni? – kérdezem Mártitól. Megrázza a fejét.

– Ez az enyém – mondja.

– Igen, a tiéd – válaszolom. – De én is elfeleztem veled az enyémet, úgy igazságos, ha te is elfelezed velem a tiédet.

– Nem feleztél el velem semmit – mondja Márti.

Nem értem Márti hirtelen hangulatváltozását, a hideg tekintetét és a keményen összeszorított ajkait.

– Én ettem meg a felét, te pedig a másik felét – mondom.

– Te etted meg az egészet – mondja Márti.

Egyre jobban megrökönyödök, és nem tudom, mit feleljek. Még ott van a kezemben a Tutti Frutti papírja, szótlanul felmutatom Mártinak.

– Te etted meg az egészet! – ismétli meg Márti, hangosabban és még eltökéltebben.

Ekkor hasít belém a felismerés, nem tudom bebizonyítani, hogy elfeleztem Mártival a Tutti Fruttimat, mert senki sem látta. Nem is akartam, hogy lássák, nehogy valaki elvegye tőlem. Torkom szakadtából bömbölni kezdek. Bár a karamellát nem szeretem annyira, bánt a barátnőm érthetetlen viselkedése. Ez igazságtalanság. Miért hazudik? Az egyik óvó néni azonnal ott terem.

– Ezt azonnal hagyd abba! – cibálja meg a karom.

– Juli el akarja venni a karamellámat! – nyafogja Márti.

A sírástól csuklani kezdek, de azért röviden elmondom az óvó néninek, mi történt.

– Ez igaz? – kérdezi az óvó néni Mártitól.

– Nem, mert ő ette meg egyedül az egészet! – mondja Márti.

Én, hogy az igazamat bizonyítsam, megint felmutatom a Tutti Frutti-s papírt, de ellenkező hatást érek el vele.

– Látom, hogy egy cukrot már megettél! Most meg a barátnődét is akarod? Nem szégyelled magad?! – húzza meg a fülemet az óvó néni, nem olyan erősen, mégis égni kezd, amitől még jobban sírok. – Micsoda elkényeztetett kis majom, azt hiszi, neki mindent lehet – mondja a másik óvónőnek, aki időközben odajött megnézni, miért álltunk meg.

Nem akarom megfogni Márti kezét, erre az óvó néni maga mellé vesz, az ő kezét kell fognom az oviba visszafelé. Időnként ránt rajtam egyet, és rám szól, hogy jöjjek gyorsabban és hagyjam abba a sírást, amit szeretnék is, de nem megy. Nem bírom megenni az ebédet, amivel végül megtömnek. Még mindig sírok, és öklendezni kezdek. Felváltva sírok és hányok, végül hívnak egy doktor nénit, aki fehér köpenyben jön. Elvisz egy kis szobába, nem szól semmit, csak időnként a fejemre teszi a kezét, amitől fokozatosan megnyugszom. Kérdezi, mi bajom van. Elmondom neki. Ő elhiszi, hogy megfeleztem a Tutti Fruttimat Mártival, de azt mondja, a történtekből az a tanulság, hogy egy: az élet igazságtalan, kettő: még a barátai is cserben hagyhatják az embert, és három: az óvó néninek mindig igaza van. Vele, a doktor nénivel is számtalanszor történt már ilyesmi, ezt úgy hívják, hogy igazságtalanság, és örül, hogy ezt én ilyen korán megtapasztalhattam, és biztosít róla, hogy az életben még sokkal, de sokkal nagyobb igazságtalanságok meg árulások fognak érni, és jobb, ha már most megtanulom, hogy az emberek többsége úgy gondolkozik, mint Márti, hogy minden neki jár, és nem úgy, mint én, hogy osszuk el egymás között, amink van. Neki nincs az ellen kifogása, hogy én így gondolkozom, és nem is fog róla lebeszélni, mert ahhoz el kellene magyaráznia, mi az, hogy naivitás, amire most nincs időnk, elég most csak annyit megjegyeznem, az óvó néninek mindig igaza van, ami azt jelenti, ha Márti azt mondja, hogy én ettem meg az egész Tutti Fruttit, pedig valójában én elfeleztem vele, és az óvó néni ezt elhiszi, akkor az a legjobb, ha bocsánatot kérek az óvó nénitől, amiért mohó voltam, és akkor majd örülni fog az óvó néni és megdicsér, milyen jó kislány vagyok, és akkor nem kell majd összevissza bömbölnöm meg hánynom.

Ezután még azt is mondta a doktor néni, hogy megtanít nekem három fontos mondást. Egy: ne szólj szám, nem fáj fejem, kettő: hallgatni arany, három: szólj igazat, és betörik a fejed. Most pedig szépen apró cafatokra tépjük együtt a Tutti Frutti papírját, és kidobjuk a szemetesbe, persze csak akkor, ha én is akarom.

I. Elgázol és továbbhajt

Rózsika néni a halála előtt nekem akarta adni a kombinéit. Nem fogadtam el, egyrészt mert a kombiné már rég kiment a divatból, másrészt viszolyogtam volna hozzáérni a használt fehérneműhöz. Pedig egyáltalán nincsenek besárgulva, mondta. Kérdezte, tudom-e, hogyan kell kifehéríteni a besárgult fehérneműt, de nem tudtam. Rózsika néninek vaskádja volt, és hiányzott a lakásából az igazi fürdőszoba, csak egy paravánnal leválasztott rész állt a gangról nyíló, hosszú, keskeny előszoba végén.

Egyszer kézmosás közben láttam a vaskádat, mert ragadt a kezem a grépfrúttól, amivel megkínált. Vajon ebben a kádban szokta fehéríteni a kombinékat? Azt már régebben megmondtam neki, hogy vegetáriánus vagyok. A grépfrút viszonylag drága volt akkoriban, Rózsika néni pedig nagyon szerény körülmények között élt, mégis megkaptam egy nagy grépfrút felét, mert vegetáriánus vagyok, és csak ezzel tudott megkínálni. Meghatódtam ezen, bár az is benne lehetett, hogy muszáj megkínálni a vendéget valamivel, ahogy a besárgult kombinét is muszáj kifehéríteni. Kiderült, hipóval kell, de nem szabad, hogy a hipó túl tömény legyen, mert akkor szétmarja az anyagot. A kékítő volt erre az igazi, de azt már nem lehet kapni, mondta. Volt olyan is, hogy almás pitét sütött nekem. Már beleharaptam a pitébe, amikor közölte, disznózsírral kente ki a tepsit. Se kiköpni, se lenyelni nem mertem a falatot, és nem is emlékszem, végül hogyan oldottam meg a helyzetet, és megmondtam-e Rózsika néninek, hogy a vegetáriánusok nem esznek disznózsírt.

Rózsika néni minden beszélgetésünk alkalmával kérdez a fiaimról. Nem tudom annyira pontosan, mi van a fiaimmal, és nem olyan könnyű mesélnem róluk. Később már úgy gondolom, jobb lett volna, ha az elején elmondom Rózsika néninek, hogy Krisna-hívő vagyok, és a fiaim anyukámmal laknak a Völgyben. De egy vagy két évig nem mondom el, mert még nem ismerem őt annyira, és talán azért is, mert én sem értem, hogyan alakultak így a dolgok. Mindenfélét mondok Rózsika néninek, mi van a fiaimmal. Jól tanulnak, kiesett a foguk, szépet rajzoltak, rendesen esznek, úszni járnak, ilyeneket mesélek. A kiesett és kinőtt fogakról különösen sokat beszélgetünk, ez valahogy hálás és elég semleges témának bizonyul. Onnan tudok a fogakról meg egy-két más dologról, hogy minden héten beszélek a gyerekekkel telefonon, és havonta-kéthavonta meg is látogatom őket.

Végül aztán elárulom Rózsika néninek, milyen helyzetben vagyok és mi van a fiaimmal. Rózsika néni szerint ez nem helyes, mert a gyerekeknek az anyjuk mellett a helyük. Mondom, engem nem engedtek odaköltözni, mert egyedülálló anya vagyok, aki feltételezhetően férjet keres magának, így bármikor elcsábíthat egy szerzetest. Csak akkor lakhatnék ott, ha lenne férjem. Kérdezi Rózsika néni, a krisnás közösség az nem szekta-e. Azt felelem, nem szekta, hanem kisegyház. Rózsika néni azt mondja, ezt gondoljam át. Ad egy könyvet is, ami a témába vág, nemrég jelent meg, és ő azért olvasta el, mert a kisebbik unokája, Géza, Hit Gyülekezete-s lett. Meglepő nekem, hogy Rózsika néni ennyire naprakész a szektákat illetően. Ekkor már majdnem nyolcvanéves. Ide is adja a könyvet, aminek az a címe, hogy Fesz van – a Hit Gyülekezete másik arca. Felkavaró olvasni a sok manipulációt és visszaélést, amelyek egy magas erkölcsi elveket hirdető vallásos szervezetben történtek. Amikor visszaadom a könyvet, mondom Rózsika néninek, hogy nálunk is vannak hasonló dolgok. De azért a miénk az nem szekta, hanem kisegyház, és ezek csak kezdeti nehézségek. Mondja Rózsika néni, azért csak vigyázzak magamra, és jegyezzem meg, Isten a szívünkben lakozik. Figyeljem, mit mond nekem belülről, és azt kövessem.

Néhány év múlva aztán Rózsika néni is örül, amikor elmondom, újra megházasodtam, és a fiaim a Völgyből hozzánk költöztek a Völgy melletti faluba.

* * *

Rózsika néni halálakor pont Kaliforniában vagyok. A második férjem amerikai, és néhány évenként meglátogatjuk a rokonait. Itt mindig kellemes hogyan-is-kerültem-én-ide érzés fog el. Annyira kellemes, hogy nagy lelkiismeret-furdalást kelt bennem. Ebben az évben a két fiam is velünk jött. A nagyobbik tizennyolc évesen súlyos betegség után lábadozik, és nem tudom, képes lesz-e majd leérettségizni. A nehézségek ellenére a kaliforniai ég ugyanúgy ragyog, mint máskor, így feltámad bennem a szokásos aggodalom, hogy pont Kaliforniában fog érni Rózsika néni halálhíre. Nem mintha olyan gyakran lennék Kaliforniában, hogy izgulnom kellene emiatt, mégis izgulok, mert úgy gondolom, ez valahogy végképp nem illenék. És tényleg, mintha időzítve lenne, épp a virágzó citromfák körül röpködő kolibriket figyelem a hatalmas, szép ház emeleti ablakából, ahol a férjem felnőtt, amikor csörög a telefon, és anyukám azt mondja a vonal túlsó feléről, Magyarországról, hogy most vette ki a gyásztáviratot a postaládánkból: Rózsika néni meghalt. Hol találja az életjáradéki szerződést, nehogy Rózsika néni unokái illetéktelenül elfoglalják a lakást, ami most már az enyém.

Miután megörökölöm a lakást, a pici konyhát átalakítjuk fürdőszobának, az előszobából pedig, aminek az egyik sarkában szundított mindig Rózsika néni hosszú szőrű, testes macskája, konyha lesz. Ez a cica volt Rózsika néni társasága, mert korán megözvegyült, de ami még szomorúbb, hogy a lányát még a megözvegyülése előtt elvesztette. Ahogy mondta, a lánya fiatalon szívrohamot kapott, két kisfiút hagyva maga után. Nem tudtam, mit kellene ilyenkor reagálni. Kérdezzek valamit vagy inkább ne? Kiderült, mi okozta a szívrohamot? – kérdeztem végül, de úgy látszik, rosszat szóltam, mert Rózsika néninek elfelhősödött az arca és elfordult. Részvétem, suttogtam sután, hogy szépítsek, de Rózsika néni erre sem válaszolt.

Amikor Rózsika néni odaadta a Fesz vant, hogy olvassam el, mintegy tíz éve voltam Krisna-hívő. Ezután még tíz évig meg sem fordult a fejemben, hogy elhagyjam a közösséget, mert úgy gondoltam, nincs máshol hely a számomra. A társadalom fősodrából már egyszer kiléptem, és ezt véglegesnek gondoltam. Oda menjek vissza? A következő években mégis úgy alakult, hogy nagyon komolyan el kellett kezdenem kutatnom a saját belső meggyőződésem után, és végül teljes mértékben a saját utamra tértem, de ehhez még sok idő kellett. Akárhogy is, Rózsika néni élete, mint egy lemeszelt freskó, eltűnt az új tapéta alatt. Soós Gyuszi építési vállalkozó a fűrészporosat ajánlotta, mert az olcsó, és újra is lehet festeni. Számomra pedig elkezdődött egy utazás a személyes istenhitem megtalálása felé, amiről Rózsika néni beszélt velem. Ekkor, 2012 tájékán azt hittem, végre kezdenek rendbe jönni a dolgok a nagyobbik fiam, Kavi öt évvel azelőtti ideg-összeroppanása után, de valójában ekkor következett még csak a java.

* * *

Nemrég kezdődött az új év. Vannak, akik világvégére számítanak, mielőtt még befejeződne. Bizonyos előjelek arra mutatnak, az lesz, de részleteket nem tudok. Csak a dátum van meg pontosan: 2012. december 21. Rózsika néni is hitt az előjelekben. Amikor utoljára jártam nála, elmesélte, hogy imádkozott Jézus Krisztus képe előtt a kisszobában, és amikor befejezte, Jézus képe leesett a falról. Kérdezte, ez szerintem mit jelent. Nem tudtam, erre elmagyarázta: azt, hogy neki, Rózsika néninek nincs már sok ideje hátra. A koppanás ott maradt a lakásban, nem lehetett letapétázni. Nem hallom, de időnként érzem, és olyankor Rózsika nénire gondolok.

Rózsika néni a nagyobbik szobát takarékosságból nem fűtötte, csak a kicsit. Egyszer elütötte egy autó, nem nagyon, éppen csak feldöntötte. Az egyik bokájával lett valami, elszakadtak az ínszalagjai. Mégis volt annyi lélekjelenléte, hogy megjegyezze az autó rendszámát, és feljelentést tegyen. A pénzből, amit a szerződéskötéskor kellett adnom neki, elhunyt férjének csináltatott márvány síremléket. Rózsika néni szeme könnybe lábadt, amikor azt mondta, megboldogult ura volt a legjobb ember a világon, különleges sírkövet érdemel. A férje korán meghalt, alig múlt ötven. Rózsika néni már több mint harminc éve egyedül élt, amikor találkoztam vele. Nem tudom, nyolcvanévesen képes lennék-e leolvasni egy autó rendszámát, amelyik éppen elütött. El is kapták a gazembert, és jól megbüntették. Rózsika néni elégedett volt. Mi fűtöttük a nagyszobát is, sőt galériát is csináltattunk ide. Azon áll az íróasztalom.

A lakás másfél szobás, udvari és délre néz. Igaz, a szomszéd házfal szinte egész napra árnyékba borítja. Az íróasztalnál ülök a fehér színű galérián. A hajam barna, de festett, mert amikor Kavi a pszichiátriára került öt éve, két hét alatt szinte teljesen megőszültem. Megkönnyebbülés, hogy ezt a rémálmot magunk mögött hagytuk. És külön örülök, hogy itt vannak a fiaim az összes kinőtt fogukkal. Felnőttek. Ez az élet rendje. Sokat ülök az íróasztalomnál a fordítás miatt a fehér galérián. Néha főzök vagy takarítok. Bevásárolni is szoktam. Házias vagyok, a lakásunk pedig otthonos. Néha sétálok is, mert nem ülhetek egész nap az íróasztalom előtt, még akkor sem, ha olyan fontos dolgom van, mint a háztartás vezetése és a Hogyan rajzoljunk várkisasszonyokat, lovagokat és sárkányokat című, gyerekeket rajzolni tanító, vaskos könyv lefordítása.

Ezen a délutánon nagyobb sétát tervezek, bár a január szürke, hideg és nedves. Séta közben tudok a legjobban kikapcsolni. És séta közben enyhül leginkább a sehová nem tartozás érzésem is. Olyan, mintha turista lennék Budapesten, nézelődöm, mint a többi ember. Néhány perc alatt kiérek a körútra, ahol valaki szíveket rajzolt a járdára fehér krétával, azokat kezdem el követni. Az autók zúgásán és a villamos csörömpölésén keresztül fél füllel hallom a mellettem elhaladó két nő beszélgetését. Egy idősebb és egy fiatalabb, talán anya és lánya lehetnek, mert eléggé hasonlítanak.

– Az oviban van egy ikerpár, egy kisfiú meg egy kislány. És tudod, hogy hívják őket? A kislányt Piroskának, a kisfiút pedig Farkasnak. De ez mind semmi. Tegnap találkoztam a szüleikkel, és tudod, mi a nevük? Jancsi és Juliska! – mondja az idősebb.

A krétával rajzolt szívek az Oktogon felé vezetnek. Összelapult sörösdoboz a lábam előtt, folyadék szivárog belőle.

– Hol van a Terror Háza? – állít meg egy fiatal, távol-keleti lány. Még szinte gyerek, hamvas arca van, keskeny szeme és kiálló két első foga. Térképet tart a kezében, nem okostelefont. Nekem sincs okostelefonom, és én is nehezen igazodom ki a térképeken. Ott állunk néhány méterre a Terror Házától, úgyhogy egyszerűen rábökök az épületre a mutatóujjammal. Hát nem egy Disneyland, úgyhogy azt gondolom, nem lenne helyes azt mondanom a lánynak, jó szórakozást, és egyszerűen good bye-jal búcsúzom.

A szívek sora véget ér, átmegyek a Szabadság hídon, és felkapaszkodom a Gellért-hegyre. Már több mint egy órája úton vagyok. Turistacsoport érkezik a kilátóhelyre, mögéjük állok. A Duna ködbe veszik alattunk.

– A hozzánk legközelebb eső sziget a Margit-sziget, amelyet a Nyulak szigetének neveztek a középkorban – mondja angolul a szőke, fáradt tekintetű idegenvezető-nő. Ahogy beszél, kis fehér pamacsok bodorodnak elő a szájából. – Jelenlegi nevét a 13. században élt Szent Margitról kapta, aki a sziget dominikánus zárdájában élt apácaként.

Mindig is érdekeltek a szentek, fülelek.

– Életének rövid huszonkilenc éve alatt hetvennégy csodát tett, főleg betegeket gyógyított, és a legenda szerint egy alkalommal feltámasztott egy halottat is.

Ha feltámasztotta, hát feltámasztotta, a turisták arcán nem látszik meglepetés. Egykedvűen dobálják be az érméket a kék, egylábú messzelátókba. Nem tudom, látnak-e bármit is. Elered a hó vagy az eső, nehéz megmondani. Fázom, és minél gyorsabban haza akarok érni. Szaporán lépdelek lefelé a lejtőn. Nem akarok villamosjegyre költeni meg potyázni sem. Bérletem nincs, mert mindenhez annyira közel vagyunk a város közepén. Majdnem még egy óra, mire kifulladva és átázva megérkezem a környékünkre, ahol a megszokott, feketével fújt vagy vakolatba karcolt graffitik fogadnak a kopott tömbházakon. A pornográf ábrák, átkok, rasszista kijelentések között üdítő látvány egy All You Need Is Love felirat. A rabbiképző oldalánál kartonpapírok leterítve. Remélhetőleg nem valakinek az ágya, aki éjjel meg is fagyhat. Itt vagyok már, a lövedékek szaggatta szomszéd ház előtt. Nem tudom, ezek a lyukak vajon a második világháborúból származnak vagy ötvenhatból, és hogyan lehet, hogy ennyi év alatt még nem tüntették el őket.

* * *

Kavi betegsége óta először lakunk újra együtt így négyen: Dévanáth, Kavi, Gopa meg én. Nem is tudom pontosan, mióta. Egy éve talán, mióta Dévanáthtal visszajöttünk Olaszországból. Sokszor eszembe jut Toszkána és a Villa – hatalmas, gyönyörű, de enyészetnek indult reneszánsz épület, ahol majdnem két évig éltünk a mozgalom egyik templomában, önkéntes munkát végezve.

Jó volt Olaszországban, de azért itthon jobb. Főleg, hogy együtt van a család. Igaz, mozaikcsalád vagyunk, de együtt vagyunk. Mindenütt jó, de legjobb otthon. Kicsit azért bonyolultabb a helyzet, mert nekem az otthonom a munkahelyem is. Ha a fordítás elől bujdosva teregetek, főzök vagy takarítok, szinte hallom az íróasztalom szemrehányó hangját. Ha viszont a házimunkák elől menekülve a fordításba temetkezem, akkor a mosógép, a szárítóállvány, a fazekak, a partvis és a felmosóvödör kiáltoznak utánam. Emiatt néha egyáltalán nem találom a helyem a lakásban, és ide-oda futkosom, mint egy űzött partizán. Így kerülök el néha egészen a fiaim szobájáig. Igaz, ez a helyiség mindössze néhány méterre van az én szobámtól, a konyhából pedig csupán egy lépés, mégis egészen más világot jelent, ahol az én korlátolt és kicsinyes anyai világképem egyszerűen nem érvényes. Itt képzeletbeli univerzumok uralkodnak, csillagközi utazásokkal, szuperhősökkel, szárazföldi, tengeri és légi csatákkal meg varázslatokkal, ahol minden megtörténhet, kivéve talán az, hogy valakit megzavarjon egy pókháló, porcica vagy piszkos zokni látványa.

Szobájuk apró, mint egy hajókabin, keskeny és hosszú, egyik végében ablakkal, másik végében fenyőfából készült, vörösesbarnára pácolt galériával, mert a szoba majdnem négy méter magas. Egyik fiam lent ül a számítógépe előtt a galéria alatt, másik fiam pedig fent ül a számítógépe előtt a galérián. Legalábbis így képzelem, ahogy ott állok az ajtajuk előtt, mert mindig ez a látvány fogad. Húszas éveik elején járva ugyanannyit játszanak, mint kis korukban, csak most nem legóval, hanem számítógéppel. Szeretek velük lenni, mert többnyire jól elbeszélgetünk, csak a belépésemet nehéz úgy intéznem, hogy ne hasson körletellenőrzésnek.

– Nem tudok vérfarkassá átváltozni! – hallom bentről kiszűrődni Kavi hangját.

Az ajtó felületén sok helyen megfolyt az olajfesték. Kiszedek egy szőrszálat, ami az ecsetből ragadt a festékbe. Idegesítőek ezek a szőrszálak. Szép, magas, régi faajtó, szecessziós hangulatú, arányosan tagolt. A tetején van három üvegbetét, felső szélük ívet alkot. Felhőüvegnek hívják, amit belerakattunk. Volt recés meg homokfúvott meg mindenféle csúnya mintájú. Csak a felhőüveg tetszett. Könnyű volt választani. Rózsika néni idejében farostlemez volt a három üvegkazetta helyén. Egyszer kitörtek, és nem volt pénze pótolni. A kopott paraván is farostlemezből volt a vaskád előtt.

– Használjam a dragonlelkeket vagy aktiváljam az eddigi cuccot?

Kavi hangja szokatlanul izgatottnak tűnik. Anyukám nem értene vele egyet, hogy az unokái, akiket általános iskolás korukban négy évig maga nevelt a Völgyben, ilyen játékokkal játszanak. Amiben vérfarkasok vannak meg vámpírok. Csak olyan játékokkal lenne szabad játszaniuk, amik emelkedetté teszik a tudatukat.

Amikor Rózsika néni még élt, néha átfutott rajtam, hogy ha már én lakom majd itt, világoskékre festetem az ajtókat. Szégyelltem magam ezért a gondolatért. Rózsika néni idejében az ajtóknak besárgult fehér színe volt. A világoskék a kedvenc színem, mert ez a végtelen színe. A kaliforniai ég minden elképzelhetőnél kékebb és végtelenebb. Pont ilyen kaliforniai végtelenég-kék lett az ajtó. Ebbe a végtelenbe sajnos szőrszálak ragadtak bele. Kiszedek egyet-kettőt. Néha másképp alakulnak a dolgok, mint ahogy elképzeljük. Az ajtón régimódi rézkilincs, jó megfogni. Benyitok.

– Játsszál inkább a zombissal – mondja éppen Gopa.

Jó, hogy anyukám nincs itt, és ezt nem hallja.

– Nem tudom eldönteni, mit használjak hetedik növénynek – mondja Kavi.

– Nehéz kérdés. Ha jönnek azok a fickók, a cseresznyebomba nem jó. És a tök se nagyon. A gombák meg nagyon lassan hozzák a lóvét.

Tétován álldogálok. Nem tudom, mit mondjak. Miféle zombik és miféle gombák? Ekkor beáll a csend, valószínűleg miattam. Gopának, aki a galéria alatt ül az íróasztalánál, csak a hátát látom. Lassan felém fordul. Mosolygok, hogy lássa, se a postára nem kell mennie, se bevásárolni, se szemetet levinni. Gopa óvatosan visszamosolyog. Elhatározom, hogy meglátogatom Kavit fönt a galérián. Átkelek a pólókon, pulóvereken és egyéb, kupacokba dobált ruhadarabokon. Kikerülök két morzsás, vajas, maszatos tányért.

– Minden rendben? – kérdezem mászás közben.

Lentről is, fentről is hümmögés hallatszik. Megérkezek a galériára, Kavi székhelyére. Finom arcéle kékesen dereng a gép rávetülő fényében. Rám néz. Okos, barna szempár, szemüveg, szögletes áll, tüsire nyírt haj.

– Mi ez? – kérdezem.

– Ja, ez? Ez csak egy játék, ahol növényeket kell ültetni a zombik ellen.

– És melyik a vérfarkasos?

Néhány kattintás, és Kavi képernyőjén egy lovag áll háttal, karddal a kezében egy szurdokban, magas hegyek között. A páncéljából hatalmas tüskék merednek elő.

– Ez vagy te?

– Aha.

– Aki nem tud vérfarkassá átváltozni?

– Aha.

– Hm.

Kis szünet.

– Akarsz egy kis zenét hallgatni? – kérdezi Kavi.

– Persze – mondom, és felteszem a fejhallgatót, amit felém nyújt, de néhány másodperc múlva le is veszem.

– Heavy metal?

– Az.

– Tudod, hogy nem szeretem.

– Tudom. Én se szeretem, csak látni akartam az arcod, ahogy bosszankodsz.

– Tessék, bosszankodom.

– Akkor jó. Te is mutathatsz nekem valami zenét, ha akarsz.

Kavi és Gopa egyfajta Kelet és Nyugat találkozása oktatásban részesültek gyerekkorukban, amiből az európai klasszikus zene jórészt kimaradt, mert főleg az indiai zenével foglalkoztak. Kavi egyébként nagyon ügyesen játszott a hagyományos indiai agyagdobon, a mridangán.

Kicsit keresgélek a YouTube-on. Bach, D-moll toccata és fúga. Csak pár percet hallgatjuk, mert vissza akarok menni az íróasztalomhoz fordítani. Kavi az elején lehunyja a szemét, és amikor megállítom a felvételt, kinyitja.

– Szuper. Valami horrorfilm zenéje?

– Végül is az is lehetne, de nem az. Egyházi zene, keresztény, Bach. Ő egy híres karmi zeneszerző.

– Aha – feleli Kavi.

– Anya, én is mutathatok neked valamit? – hallom lentről Gopa hangját.

Lassan leereszkedem a keskeny és meredek falépcsőn. Gopa épp pihenőt tart tanulás közben: számsorokkal és különféle krikszkrakszokkal teleírt papírlapjait félretolva kisállatokról szóló videókat néz a neten. Finom arcéle kékesen dereng a képernyőről rávetülő fényben. Okos barna szempár, szemüveg, szögletes áll, tüsire nyírt haj. Nem szeretik, amikor ikreknek nézik őket, mert két és fél év van közöttük, és különbözik a természetük, de tényleg hasonlítanak. Gopa egy varjúról néz videót.

– Látod, Anya, mennyire hihetetlenül cuki?

Egy varjú nagyobbacska műanyag kupakon szánkózik a havas háztetőn. Miután lecsúszott, csőrébe veszi a kupakot, felszáll vele a tetőgerincre, és szemmel látható élvezettel újra lesiklik. Bólintok, tényleg cuki. Újabb videók jönnek. Kiscicák hemperegnek a padlón, felbuknak egymásban, belecsúsznak a kádba, a konyhai mosogatóba, magukra tekerik a függönyt, szembespricceli őket a kerti locsolótömlő.

– Anya, ha megtehetnéd, te milyen háziállatot tartanál? – néz rám Gopa.

– Hát szerintem… ha megtehetném… én kiselefántot. És te?

– Én varjút, pandamacit és baglyot.

– Miért kellene neked varjú?

– A varjú a legokosabb madár.

– És pandamaci meg bagoly minek kell?

– A pandamacik csak simán olyan aranyosak. Amikor megijednek a földrengéstől, megfogják a mentők lábát, odabújnak és nem akarják elengedni. Láttam ilyen fotókat. A bagolyban meg az olyan édes, ahogy pislog.

Úgyhogy ezután még megnézünk két rövid videót: ahogy a pandamacikat mentik földrengés idején; aztán ahogy egy kicsi, pihés, nagy szemű baglyot simogat a gazdája, miközben a bagoly elégedetten pislog. Rögtön el is képzelem Gopát és magamat a lehetséges háziállatainkkal együtt. Gopának az intelligens varjú segít felkészülni a matekvizsgájára. A pandamaci most épp egyikünk lábát sem öleli át, mert nincs földrengés, csak nézelődik. A bagolyfióka pedig türelmesen vár, hogy megsimogassuk pelyhes kis fejét. Csak az elefántkölyök nem fér ide sehogy sem a 42 négyzetméterre, még képzeletben sem.

* * *

Kellemes, február végi este. Babonából nem mondom ki magamban, hogy a tavasz ígérete leng a levegőben, pedig már-már ez a helyzet. Persze még nagyon is tanácsos fűteni, a gázzal működő cserépkályha ontja magából a meleget. Mégsem mondhatnám, hogy ő van a középpontban. Ahogyan régen az egész család összegyűlt a kandalló vagy a kemence körül az ilyen békés téli estéken, úgy csoportosul ma a família apraja-nagyja a router körül, ahol a legjobb az internetkapcsolat.

Ezért van most itt Kavi a szobámban. Internetes vicclapokat olvas a laptopján, és felváltva nevet meg köhög. Én az íróasztalom előtt ülök, és azon fáradozom, hogy eléggé pánikba essem ahhoz, hogy dolgozzam… péntek este, kissé betegen. Ki fogok futni a határidőből. Mindez azonban most közönnyel tölt el. Felváltva sóhajtozom és köhögök, és néha diszkréten zörgök a kalmopyrinnel, amikor Kavi túl hangosan vihog.

Kinyitom a könyvet, amelyet fordítanom kell. Gyerekeknek szóló rajzkönyv, és első ránézésre vonzó, egészen addig, amíg az ember el nem kezdi olvasni. És ahhoz, hogy fordítsam, olvasnom is kell. Sóhajtok még néhányat, köhögök, aztán kötelességtudóan kopogtatni kezdek a billentyűzeten, mint valami bánatos kis harkály. Ha rá tudom venni magam, hogy elkezdjem, elég jó tempóban haladok. A könyv szövege azonban alaposan kifáraszt. A semmitmondó jó tanácsokat, amik angolul még elmennek, szinte lehetetlen magyarra fordítani. Sóhajtozom, köhögök, kopogtatok, aztán az egyik mondatnak háromszor is nekirugaszkodom, hátha félreértek valamit, de nem.

– Ezt hallgasd, Kavi – mondom. – „Tipp a rajzoláshoz: satírozás közben ne felejtsük el a kezünket jobbra-balra mozgatni.”

– Különben a satírozás megakadhat – feleli.

* * *

Kavi nem lett szerzetes, ahogy terveztük. Lesznek olyanok, akik azt gondolják majd, ennél nagyobb bajok is történnek a világon, és tökéletesen igazuk van. Nem kellene annyit tépelődnöm ezen. Az emberi szív azonban furcsa kis masina, amely a saját törvényei szerint működik – én legalábbis az enyémnek nem tudok megmagyarázni semmit. Óránként kakukkol, mint egy falióra, és azt kiáltja, jaj. Én meg azt felelem neki, ami történt, megtörtént. Saját sorsunk néha olyan gyorsan jön szembe velünk, hogy nincs időnk félreugrani előle. Elgázol és továbbhajt, anélkül, hogy bárki le tudta volna olvasni a rendszámtábláját. Nincs arca, nem tudjuk, mik voltak az indítékai – vadászott-e ránk vagy csak pillanatra elbóbiskolt a kormány mögött.

A fiam életét, és ezzel az enyémet is, valamilyen vírus változtatta meg Indiában, amikor tizennyolc éves lett. Ezen a tél végi estén már huszonhárom éves, és azt hiszem, mindörökre felépült, és hogy az egyetlen kihívásunk az, hogy a betegsége szociális következményeivel együtt kell élnünk, vagyis azzal, hogy nem tud, nem akar beilleszkedni a társadalomba. Mióta akarva-akaratlanul kikerültünk a mozgalomból, nem tudja, mihez kezdjen az életével, mint egy ifjú élsportoló, akit mindig tornásznak szántak, de egy rossz mozdulat összetörte a lábát és az életpályáját. Kavi nem vigyázott eléggé magára Indiában, nem mosott gondosan kezet evés előtt, és nem kért időben segítséget, amikor már több hete tartott a hasmenése. Mindenképpen végig akarta csinálni a zarándoklatot. Félig-meddig bevallottan azért, hogy így adja tudtomra, nem akar többé Krisna-hívő lenni.

Lehet, hogy őrült ötletnek tűnik újra visszaküldeni őt Indiába. Abban bízom, mivel most már nincs rákényszerítve egy gondolati rendszer és életforma, amit valójában nem akar élni, nem lesz belőle baj. Nem bírom elnézni, hogy egész nap csak a számítógép előtt ül itthon és videójátékozik. Csak három hónapról lenne szó, jótékonysági munkáról, angoltanításról egy bengáli árvaház iskolájában. Az iskola nincs kapcsolatban a Krisna-hívőkkel, egy indiai állami alapítvány működteti. Kavi tavasszal indulhatna. Hajlandó is rá, bár vonakodva.

Ma reggel elmegyünk a bankba, a Deák tér közelébe, folyószámla-kivonatért, ami Kavi vízumkérelméhez kell. Itt soha nincsenek sokan, és van egy kedves ügyintéző, akit magamban Ilikének nevezek, és mindig megkérdezi, hogy vagyok. Február van, az influenza és a vitaminhiány ideje. A bankban mindenki köhög, én, a fiatal ügyintézőnő, egy másik, aki késve érkezik a munkába és riadtnak tűnik, a biztonsági őr, aki szemmel tartja a terepet, az űrlapok, a nyomtatógép és a telefon, amin a banktisztviselő kérésére fel kell hívnom a központot és bemondanom a szupertitkos hatjegyű PIN-kódom első, negyedik és ötödik számjegyét, ami nem is olyan könnyű köhögés közben. Ezután megkérdezik a titkos jelszavaimat, amelyek három kérdésre felelnek: ki a kedvenc mesehősöm, mi a kedvenc ételem és mi a kedvenc színem. A kis herceg, spenót és világoskék – suttogom, nehogy mások is meghallják. Szívesen elmondanám részletesebben, miért a világoskék a kedvenc színem, és melyik árnyalatára is gondolok pontosan (a kaliforniaiég-kékre, amilyenre az ajtókat is festettük), de erre már nem kíváncsiak. Megkapom a folyószámla-kivonatot, és indulhatunk haza.

A gangon a kis fenyőfánk üdvözöl. Már január óta ott áll az ajtónk mellett, mióta karácsonyi dicsősége véget ért. Tényleg kicsi, alig fél méter, és néha elfelejtem meglocsolni. Ennek ellenére szépen zöldell, kis színt lopva a tömbház posztapokaliptikus szürkeségébe. Egyetlen hibája van, szeret locsogni-fecsegni. Figyelembe vehetné, hogy nem érzem olyan jól magam, lehet, hogy influenza bujkál bennem. Ebben a vitaminhiányos időszakban nem lenne csoda. Amikor mellé érünk, először csúfondárosan köhécsel, hogy kifigurázzon, majd azt mondja anyukám hanghordozásával: „Hogyhogy nem vagy hajlandó meginni csak azért, mert keserű?” Ez a grépfrútmagkivonatra vonatkozik, amit anyukám tegnap belém akart diktálni. A kis fenyő ugyanis időnként hallgatózik, mivel az egyik ablakunk alatt áll.

Anyukám most ideiglenesen Budapestre költözött a Völgyből. Nagyobbik öcsém, Ananta fiatal kora óta Krisna-hívő szerzetesként él, amióta pedig a közösségnek főiskolája is van, ott tanít. Erős térd- és csípőfájdalmai miatt alig tud mostanában járni, így anyukám őt ápolja. Anyu ott lakik a budapesti templom ásramjának női részlegén. Így tud időnként minket is meglátogatni, néha pedig én megyek el hozzá, és ha az időjárás engedi, lesétálunk a Duna-partra.

A kis fenyő bekiabál valamit az ablakon, de próbálom figyelmen kívül hagyni. Mostanában különösen kotnyeles és minden lében kanál. Tavasszal ki kell ültetnem valahová, minden emberi lakhelytől távol, ahol legfeljebb a madarakkal gyűlhet meg a baja, amikor fenyő létére csicseregni kezd. Remélem, nem fog túlságosan hiányozni.

* * *

– Anya, a Tűzoltózenekart átkeresztelték Katasztrófavédelmi Zenekarra – lép be valaki a nagyobbik szobába reggel.

A galérián alszom, az íróasztalom mellett, Dévanáth pedig lent. Már egy ideje ébren vagyok, de nem bírok megmozdulni. Végtagjaim ólmosak, fejem lüktetve fáj, majd szétreped, torkom ég. Nemcsak a torkom, az egész testem izzik, és ráz a hideg. Olyan, mintha hajótörés után a partra vetettek volna a hullámok, és most a forró parti homokban feküdnék és sütne rám a trópusi nap. Lázas tekintetem előtt lassan kibontakoznak egy emberi lény körvonalai, aki talán az egyetlen emberi lény a szigeten. Halványan emlékeztet a nagyobbik fiamra, Kavira, csak fűszoknya van a farmerjára húzva és fogakból meg lábszárcsontokból fűzött nyaklánc lóg a nyakában. Fején pálmalevél kalap, amilyet a felfedezők viselnek. Kicsit eklektikus látványt nyújt, de úgy tűnik, barátságosak a szándékai.

Résztvevőn fölém hajol, de ahelyett, hogy megitatna és ellátná sebeimet, megint közli velem, most már hangsúlyosabban, hogy a Tűzoltózenekart átnevezték Katasztrófavédelmi Zenekarra.

– Teát – suttogom rekedten. Alig jön ki hang a torkomon. – Tudnál hozni teát?

Az emberi lény csalódottan néz rám és nem mozdul. Úgy érzem, azt akarja, mondjak véleményt a névváltoztatásról. Szerintem nem hangzik olyan rosszul, de tekintve a magyar történelem vérzivataros évszázadait, esetleg jobb lenne valami bizakodóbb név. Például „Megbűnhődte Már E Nép A Múltat S Jövendőt” zenekar, vagy „Az Élet Nem Csak Katasztrófák Sorozata” zenekar, vagy egyszerűen csak „Minden Oké” zenekar. Ez a gondolatsor azonban túl hosszú ahhoz, hogy a jelenlegi állapotomban elmondjam a bennszülöttnek (vagy felfedezőnek). Innom kellene, mert mindjárt szomjan halok. Viszont ahhoz, hogy teát kapjak, mondanom kell valamit.

– Meglehetősen bizarr – lehelem.

– Ugye? – bólint a bennszülött (vagy felfedező) megnyugodva. Kinyitja az ajtót, és eltűnik a pálmafák között a dzsungelben, hogy teát készítsen nekem. A világ lassan és megfontoltan forogni kezd, én pedig szédülő fejjel azon töprengek, melyik óceánban lehet ez a barátságos kis sziget, ahol a helyi bennszülöttek (vagy az ide érkező felfedezők?) ilyen jól beszélnek magyarul.

* * *

Most már bátran kijelenthetem, itt a tavasz, március van. Nemsokára befejezem a Hogyan rajzoljunk várkisasszonyokat, lovagokat és sárkányokat fordítását. A könyvnek van egy ugyanolyan vastag második része is: Hogyan rajzoljunk versenyautókat, repülőgépeket és űrhajókat. Már postázta nekem a kiadó. Ráadásul kiderült, hogy Gopának sérve van. Meg kell műteni. Anyukám szerint Gopa a jó gyerek, akivel soha nem volt semmi baj. És ez túlterhelte. Mert olyan nincs, hogy valakinek soha semmi baja ne legyen. Legfeljebb nem mutatja. Az igaz, hogy Gopa mindig kedves és segítőkész. Szeret segíteni. Legalábbis nem mondja, hogy ne szeretne. Nem is mutatja, vagy csak ritkán, ha váratlanul postára küldöm vagy szemetet levinni. Anyukám azt mondta, kölcsönad egy vastag könyvet, amiben az összes betegség lelki oka benne van, olvassak utána. Vagy nézzem meg az interneten. Meg is nézem. Sérv. Nyomasztó gondok, túlerőltetés, túlterheltség, erőn felüli teljesítés. Gopa sérve talán a Kavi ideg-összeroppanásával kapcsolatos stressz utóhatása is. Akkoriban sajnos Gopára tényleg nem sok figyelmem jutott. Még csak tizenöt éves volt. Tizenöt és fél. Kavi lekötötte az összes figyelmemet és erőmet. Biztos, hogy Gopát is megviselte a dolog. Ha megkérdezném tőle, azt mondaná, nem így van. Mert valószínűleg úgy gondolja, hogy engem megviselne, ha azt hallanám, őt megviselte. Aztán meg ki kellett velünk jönnie Olaszországba, aminek nagyon nem örült, mert sokat dolgozott azért, hogy elfogadják a többiek az osztályban, a világi iskolában krisnásként, és lett végre néhány barátja. Ez is miattam van, hogy nem fejezhette be a gimnáziumot Kaposváron, és az utolsó évre magántanuló lett. Pont mire beilleszkedhetett volna.

Amióta nem élünk a Krisna-hívők között, keverednek a ruhatárunkban a nyugati és az indiai darabok. Már nem járok mindig száriban, ami először nagyon szokatlan volt. A fiaim nem dhótiban járnak, hanem nadrágban. Pizsama helyett sok krisnás férfi éjszakára csak egy vászondarabot teker a derekára, ami hasonlít a dhótira, de kisebb méretű és vékonyabb anyagból készül, és általában kockás, tehát a magyar konyharuha unokatestvérének tűnik, a neve gamsa. Így alszik Dévanáth, egy ilyen kockás anyagot a derekára tekerve, és így alszanak a fiaim is, vagyis Gopának nincs pizsamája. Ez most kisebb válsághelyzetet okoz, mert a műtét után egy éjszakát majd a kórházban kell töltenie.

Anyukám épp látogatóba érkezik hozzánk, és megkérdezi, van-e Gopának rendes pizsamája a kórházi tartózkodásra. Azt gondolnám, anyukám hard core Krisna-hívőként azt az álláspontot képviseli, Gopa vállalja föl a gamsát. De nem, meglepetésemre kiderül, anyukám pizsamapárti. Nem tehetjük ki ezt a szegény gyereket annak, hogy megszólják a kórházban, a kórházban tartózkodókat pedig annak, hogy kultúrsokkot kapjanak, mert az a prédikálás szempontjából nem kedvező. Mondom anyukámnak, nincs Gopának pizsamája, csak gamsái. Most vegyünk neki egy éjszakára pizsamát? Vagy kérjünk valakitől kölcsön? De kitől? Anyukám azt mondja, egy gondos anya már beszerezte volna a pizsamát. Gopa közben azt hajtogatja, neki nem kell semmiféle pizsama. Igaz, hogy elmúlt az influenzám, de kezd megfájdulni a fejem. Anyukám az influenzámra tereli a szót, szerinte nem vettem be a grépfrútcseppeket, amiket előtte adott. Tényleg nem vettem be, mert nagyon keserű. A locska-fecske kis fenyőről nem teszek említést, hogy az is mennyit mondta, vegyem be. Anyukám szerint még semmi sem késő.

– Vedd be most itt a grépfrútmagcseppeket a szemem láttára! Tudod, hogy most lábadozol – mondja anyukám.

– Nem lábadozok. Már teljesen jól vagyok.

– Beveszed vagy nem?

– Nem.

– Már egész kis korodban is ilyen kezelhetetlen és önfejű voltál – mondja anyukám, miközben kiviharzik az ajtón. – Egyszerűen nem értem, hogy lehet valaki ennyire nyámnyila, hogy nem bírja a keserűt – teszi még hozzá, amikor két perc múlva visszajön a táskájáért, amit nálunk felejtett, és ami tele van keserű cseppekkel és teafüvekkel, hátha valakinek épp szüksége lenne rá a családból.

* * *

Nem is tudom, Gopa közelgő sérvműtétje miatt aggódom-e jobban, vagy amiatt, hogy Kavi nemsokára megy Indiába három hónapra, ahol legutóbbi ottjártakor, öt éve, nagyon megbetegedett. Bár az ő véleménye szerint a pakolást elég lenne elkezdeni egy órával a repülőtérre való indulás előtt, valahogy sikerül meggyőznöm, írjon egy listát a szükséges holmikról. Szúnyogriasztó, naptej, papír zsebkendő, fogkefe, fogkrém, sebtapasz, sebfertőtlenítő, széntabletta, szárítókötél, csipeszek, fényképezőgép, elemtöltő elemekkel, zseblámpa, ruhadarabok meleg és hűvösebb időre, lábbelik, útlevél, vízum.

Kavi most utazik életében harmadjára Indiába, én sosem jártam ott. Így ismeretlenül és messziről játszik nagy szerepet az életemben. Viszont a gyerekeimnek valahogy még mindig nem tudok annál jobbat elképzelni, mint hogy megismerjenek egy olyan helyet, egy olyan kultúrát, ahol nyíltan lehet beszélni a halálról, ahol az emberek többsége hisz a lélekvándorlásban, ismerik a test és a lélek különbségét, meg vannak győződve ez utóbbi halhatatlanságáról, és az életet minden megjelenési formájában tisztelik és kímélik, legyen szó emberről, állatról vagy növényről. Legalábbis azok az indiaiak, akik követik a saját hindu hagyományaikat. Kavi a második út alkalmával lett beteg. Most újra felül a lóra, amelyik ledobta a hátáról. Nem tudom, jó ötlet-e ez. Hogy jól fog-e elsülni. Útlevél, vízum, Gopa kicsi, összecsukható szerszámkészlete, apró bicskákkal meg csavarhúzókkal, amit kölcsönadott a bátyjának. India-térkép. És Kavi persze akar valami jó regényt a repülőútra. Meg majd az útravaló.

A fiúk nincsenek itthon, így kihasználom az időt, hogy ellenőrizzem a kupacot. Hümmögök és morfondírozom, ezt-azt mondogatok magamban. Talán azért van az, hogy magammal beszélgetek, mert nincsenek macskáink, akikhez szólhatnék. Jó lenne eladni ezt a lakást, és venni valahol vidéken egy házat, ahol lehetnének cicáink. A kert tele lenne eperrel és levendulával. Az ég pedig körben látszódna a fejünk fölött, és olyan színe lenne, mint amilyenre itt az ajtókat festettük. Na lássuk. Szúnyogriasztó, naptej, papír zsebkendő, az új fogkefe, fogkrém, sebtapasz, sebfertőtlenítő…

Anyukám azt mondaná, ha túl nagy stresszt érzek, nyugodtan vegyek be dupla adag C-vitamint. Az sokat segít. A fordítás szoros határideje is nyomaszt, amit a második rajzkönyvnek szabtak. Lehet, hogy valójában tripla adag C-vitaminra lenne szükségem. Gőzerővel kell majd dolgoznom a könyvön, de emberi számítások szerint még akkor sem fogom tudni betartani így, hogy Gopát megműtik. Még egyszer átnézem a kupacot. Szúnyogriasztó, naptej, papír zsebkendő…

* * *

Ma műtik Gopát. Anyukám felhív, ott vagyok-e a fiammal a kórházban. Azt válaszolom, úgy tervezem, majd a műtét végére megyek oda, addig dolgozom. Félek, ki fogok futni a határidőből, és gőzerővel fordítom az űrhajós rajzkönyvet. Mondom, hogy Gopa húszéves fiatalember, nem kisgyerek, és mi különbséget jelent, ha ott álldogálok műtét közben a folyosón. Persze én is tudom, hogy nagy különbséget jelent, de nincs senki, aki helyettem dolgozzon.

– Arra egyáltalán nem gondolsz, hogy mi van, ha valami komplikáció lesz? – kérdezi anyukám.

Tényleg próbálok erre nem gondolni. Próbálom azt hinni, minden rendben lesz az elejétől a végéig. Anyukám viszont biztos benne, hogy be fog ütni a krach, ahogy mindig is szokott. Szörnyen ideges leszek, ahogy erről beszél – tényleg, nincs valami baj? Ezt csak ott helyben lehet megtudni, mondja anyukám. Ha szépen megkérem, akkor ő bemegy helyettem a kórházba, pedig valójában nekem lenne ott a helyem Gopa mellett, mert én vagyok az anyja. Ő csak a nagymama, de igazán ne érezzem magam rosszul emiatt. Mivel nem tudom magam megduplázni, beleegyezem az ajánlatába, de rögtön elkezdem magam rosszul érezni. Hogyan van most erre anyukámnak ideje és energiája Ananta ápolása mellett? De jó, ha be akar menni Gopához a város másik végéből tömegközlekedéssel, hát menjen.

Anyukám még a műtét kezdete előtt megérkezik a kórházba. Arról tudósít nekem telefonon, hogy látja, ahogy Gopát betolják a műtőbe. Az orvos azt mondja anyukámnak, kis rutinműtét, fél óra múlva meglesz. Mondja anyukám, hogy akkor majd fél óra múlva megint felhív. Várom, de nem hív fél óra múlva. Egy óra múlva sem. Próbálok a mondatokra figyelni, amiket le kell fordítanom, de nehezen sikerül: „Minden alkalommal, amikor megfaragjuk ceruzánkat, az rövidebb lesz. Ellenőrizzük fogyatkozó ceruzánkat, könnyű-e vele rajzolni vagy sem. Ha nehéz használnunk, valószínűleg már túl rövid, és itt az ideje, hogy új ceruzára váltsunk. Ezt természetesen majd újra meg kell faragnunk, ha kopik.”

A félórás műtét most már másfél órája tart. Felhívom anyukámat. Viszonylag nyugodt hangon azt mondja, Gopát még nem hozták ki, viszont nemrég egy másik orvos is bement a műtőbe az első mellé. Hát akkor várunk, mondom én is viszonylag nyugodt hangon. Még váltunk néhány szót, viszonylag nyugodt hangon, nehogy megijesszük egymást. Eltelik még fél óra, aztán anyukám hív, hogy minden rendben, kihozták a műtőből Gopát. Volt egy kis komplikáció, de több részletet nem tud. A fiatalember lélegzik, ez a lényeg, mehetek megnézni.

Szaladok a kórházig, nincs messze, néhány perc alatt ott vagyok. Gopa sápadtan fekszik az ágyon, arca ugyanolyan fehér, mint a lepedő. Azt kéri, mondjuk meg a nővérnek, vegye ki a katétert, mert nagyon fáj. Az nem lehet, mondja a nővér, a katéter az nem okozhat fájdalmat. Ketten próbáljuk Gopának megmagyarázni, hogy a katéter az nem okozhat fájdalmat, a nővér és én. Gopa szenvedő arccal hallgat. Oldalt egy műanyag flakonba átlátszó műanyag csövön vér csöpög a testéből. Vér és váladék – mondja a nővér, amikor észreveszi, hogy kissé elborzadva újra és újra ránézek a flakonra. Anyukám viszont azt gyanítja, a katéter egy számmal nagyobb a kelleténél, és meg is mondja a nővérnek. A nővér határozottan visszautasítja a gyanúsítást. Pedig az nagyon gyakran előfordul, emeli fel a hangját anyukám. A nővér nem válaszol. Gopa fáradt, elköszönünk tőle, majd holnap jövök megint.

Este a konyhában beszámolok Kavinak a történtekről. Közben azon gondolkodom, mintha a sors egyensúlyba akarta volna hozni a dolgokat, hogy ne mindig csak Kaviért aggódjak. Öt éve, mióta a pszichiátrián volt, ráirányul a figyelmem nagy része. Gopa volt az, akivel soha nem volt semmi baj, és emiatt háttérbe szorult. Kedves természete van, és mindig azon igyekszik, hogy a körülötte lévőket felvidítsa. Most neki is nagy szüksége van a figyelmünkre és a törődésünkre. Szép gondolatok, csak az a hibájuk, hogy anyukám mondja el nekem őket kioktató hangon, ahogy jövünk el Gopától, most már harmadjára vagy negyedjére az elmúlt néhány napban, mintha én valami esküt tettem volna rá, hogy a kisebbik fiammal soha nem fogok törődni, csak és kizárólag a nagyobbikkal.