A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kate Hewitt: Into The Darkest Day, 2020

Fordította

MOLDOVA JÚLIA

Copyright © Kate Hewitt, 2020

First published in Great Britain in 2020
by Storyfire Ltd. trading as Bookouture.

Hungarian translation © Moldova Júlia, 2021

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Isten veled, gyermekem, 2019

Törékeny életek, 2019

A lányomért bármit, 2020

Emlékedből élek, 2020

Éltető remény, 2021

Borítóterv © alicemooredesign.com

További grafikai munka: Németh Renáta

Szerkesztette: Váry Orsolya

Korrektor: Csémi Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2021

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 30 487 3552

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5702-02-2

Prológus

Az utca üres, a város csupa szürke árnyalat, ahogy kinéz az ablakon, és vár. Hónapok, évek óta vár már, egész életében. És nem tudja, mikor ér véget ez a várakozás – ha egyáltalán véget ér valamikor.

Érti, hogy az ígéreteket nem lehet mindig betartani, és van annyi esze, hogy ne számítson papírra vetett szavakra, mikor az egész világ épp egyensúlyba billen, és az élet maga nem több, mint a szélben szálló pitypangbóbita.

Mégis a nyakát nyújtogatja, végignéz az utcán, ahol az élet annyi, hogy két szakadt kölyök egy macskát üldöz, és egy mosóasszony a vödrét vonszolja. Késő délutánra jár, az ég ólmos szürke, a világ lélektelen.

Három hónap telt el, mióta győzelmet arattak Európában, majdnem egy hónapja vége a háborúnak, de mintha senki sem lenne képes összeszedni az erőt az ünneplésre, nemhogy az örömre. Talán mindenki túl fáradt, és már elfelejtették, hogy reméljenek.

Ahogy a lány tekintete az üres utcát pásztázza, hagyja, hogy elkalandozzanak a gondolatai. Arra az estére a Berkeley-ben, mikor táncoltak és pezsgőztek. A metró lépcsőjén arra a pillanatra, és aztán megint a kis előszobára, ahol odaadta a fiúnak a kabátját, és a világ mintha megbillent volna, és ő elfelejtett levegőt venni.

Minden emlék értékes, mert a lány tudja, hogy talán ez minden, ami az övé marad. Nem kapott levelet tavaly szeptember óta, egyetlen szó sem jött. Talán a katona halott. A lány arra gondol, hogy ezt tudná, különös módon hisz benne, hogy megérezné, de talán nem is. Talán nem tudja meg sosem.

Ez a lehetőség kőként ül a gyomrában, egy életre. Lehetne rosszabb, mondja magának gyakorlatiasan, és persze tudja, hogy igen, lehetne. Sokkal rosszabb. Megjöttek a hírek Németországból, azok a rémes fotók, amikre a lány nem bír ránézni, de nem is tudja elfordítani róluk a tekintetét. Igen, lehetne ennél sokkal, sokkal rosszabb.

Egyik kezét a hűvös üvegre simítja, széttárja az ujjait, ahogy kiszakad belőle a sóhajtás, az elfogadás hangja inkább, mint a legyőzöttségé. Leszáll a sötétség, mint a beszivárgó harmat. Nem ma, és talán nem is holnap.

De várni fog. Nem számít, meddig, nem számít, ha hiába, várni fog.

1. FEJEZET

Abby

Abby Reese nézte, ahogy a por aranybarna fellegként kavarog az út felett, eltakarva az autót, ami mindezt kavarta, bár a lány tudta, ki vezeti. Legalábbis valamennyire tudja, ki a sofőr, állapította meg a farmház tornácán állva, egyik kezével átfogva a kopott faoszlopot. Sosem találkozott Simon Elliottal, és csak pár hete hallott róla egyáltalán. De most meg mindjárt itt lesz, és a lány nem tudta, mire számítson: a kíváncsiság szikrája legyőzte a mélyebb, tapasztalat szülte felindulást. Abby nem szerette a váratlan helyzeteket.

A porfelhő egyre nőtt, ahogy az autó végiggurult az úton, egy rövid egyenes szakaszon, amit Abby ismert, mint a tenyerét. Élete harminckét éve alatt végig itt élt, a Fűzfakert gyümölcsösben, Wisconsin belsejének déli részén, az állam kapujában – vagy a tavak felőli kapujában, ha úgy tetszik.

Abby kiegyenesedett, szorosabban átfogta az oszlopot, az ujja a kopott fának nyomódott. Mellette a golden retriever, Bailey farka staccatóban verte a tornác viharvert deszkáit, mindketten vártak, nézték, ahogy a kocsi megáll a farmház előtt, a sofőr leállítja a motort, és szinte visszhangzó csend támad erre. Abby nem látott át a sötétített ablaküvegen, fogalma sem volt, hogy nézhet ki a férfi, mikor az kinyitotta az ajtót. Öreg vagy fiatal, magas vagy alacsony? Eddig a pontig Abbynek csak egy név volt.

Három héttel ezelőtt Simon Elliot írt neki egy e-mailt a gyümölcsös weboldalán keresztül, teljesen váratlanul, és megkérdezte, meglátogathatja-e a lány apját Wisconsinban. Ezen kívül csak két nappal ezelőtt váltottak üzenetet, mikor a férfi megerősítette e-mailben a látogatása időpontját, miután megérkezett Chicagóba Angliából. És most tényleg itt volt, hogy odaadja Abbynek – azaz az apjának – azt a valamit, ami a család tulajdona. Amiről egyiküknek sem volt tudomása, vagy legalábbis ezt mondta Abby apja.

Nyílt az autó ajtaja, Abby lelépett a tornácról, Bailey-vel a sarkában. Egy mosoly lebegett az ajkán, de aztán eloszlott. Idegességében összeugrott a gyomra, közben kíváncsi is volt, hiába szerette volna egyik fele elhessegetni ezt az érzést.

– Biztos maga Abby. – A porral borított autóból kiszálló, kócos, barna hajú férfi szemüveget viselt, tekintete kedves, barna és meleg, mint a csokoládé. Mint a mahagóni. Az arcára kiülő melegségre Abby mosolya visszatalált a helyére, már nem volt olyan ideges, és a kíváncsiság, bár még óvatossággal társulva, egészen kicsit kiélesedett.

– Igen… És maga nyilván Simon. – Persze. Abby kicsit felnevetett, mert a férfi mosolygott, és egyszerre már nem is tűnt olyan nehéznek az egész, mint várta. – Isten hozta a Fűzfakert gyümölcsösben!

– Köszönöm. És ő ki? – biccentett Simon Bailey felé, aki Abby mellett maradt.

– Ő Bailey. Nem fél a kutyáktól, ugye? – Nem mintha Bailey-től tartani kellene. Tízéves múlt már, hűséges öreglány.

– Ó, dehogy! – Simon lehajolt, és megpaskolta Bailey fejét, majd felegyenesedett és körülnézett, úgy tűnt, elégedetten a látvánnyal. – Micsoda gyönyörű helyen élnek!

Abby követte a férfi tekintetét, az ismerős látványt nézte: a napos horizontig húzódó mezőket, a csupa zöld, buja almafákat a távolban, a deszkaborítású farmházat, ami legalább százéves volt, és ez látszott is rajta, a képeskönyvbe illően kék eget. Igen, ez az otthona. És ez jó.

– Köszönöm – mondta, és elindult a házba vezető üvegajtó felé. – Jöjjön be! Megkínálhatom limonádéval?

– Amerikai limonádé? – csillant fel a férfi szeme, mire Abby bólintott. Mi más lenne itt? – Csodás. Nagyon köszönöm!

– Hosszú volt az út Chicagóból? – kérdezte Abby, miközben bevezette Simont a házba, bízva benne, hogy a szokásos udvariaskodás majd sima utat biztosít, legalább amíg megveti a lábát a társalgásban.

– Nem volt hosszú egyáltalán. Összvissz másfél óra. Hosszabbra számítottam. Az ember folyton azt hallja, hogy itt, Amerikában milyen nagyok a távolságok, ha valaki elutazik, az mindig vagy ezer mérföld.

– Igen, azt hiszem. – Nem mintha Abby sokat utazott volna, vagy egyáltalán utazott volna, ami azt illeti. De ez rendben volt. Ez az ő döntése volt, tudatosan és egyértelműen meghozta tizenöt évvel ezelőtt.

Abby végigment a folyosón a kopott futószőnyegen, a nagyapja régi órája alatt, ami hetven év őrállás után is tiktakolva mutatta az időt. A konyhába mentek, a ház hátsó részébe, egy hatalmas, barátságos helyiségbe, ahol az ideje java részét töltötte: vagy a laptopjával, vagy a papírmunkát szétterítve a régi, kör alakú asztalon, vagy a tűzhely előtt kavargatva valamit, miközben Bailey ott hevert a lábánál.

Hány estét ült vagy állt itt, nézte, ahogy a nap lenyugszik a gyümölcsös felett, arany sugaraival, mint olvadt vajjal vonva be a kertet? Hány reggel ült itt a kávéjával, és figyelte, ahogy a pára ködpamacsokká olvad, és a nap elégeti a maradékukat, ahogy felkel?

Most Abby végigmérte a hátsó kertet, a rügyező veteményest, mögötte a gyümölcsöst, az idény első, apró gyümölcseit rejtő, vaskos leveleket. Július eleje volt, még egy jó hónap, mire az első almafajtákat le lehet szüretelni, zsúfolt időszak ez, ügyelni kell a kertre, és vizsgálgatni a fákat, nem támadja-e meg őket betegség vagy rovar, és közben vinni kell a kis termelői boltot is, Abby szüleményét.

Elővette a kancsónyi friss limonádét a hűtőből, és öntött két magas pohárba, miközben Simon az ajtóban állt, a kulcsokat csörgette a zsebében, és körbenézett.

– Talán a tornácon hűvösebb van – vélte Abby. – Van kedve kimenni?

– Hogyne, tökéletes.

Abby egy pohár limonádét nyújtott Simonnak, aki belekortyolt, és elmosolyodott a gyönyörtől, ahogy megkóstolta.

– Hogy hiányzott ez nekem!

– Nincs limonádé Angliában?

– De van itt-ott, de inkább szénsavas, olyasmi, mint a Sprite, nem friss citrommal készítik.

– Értem – bólintott Abby. Ezt nem tudta, de honnan is tudta volna? Nem volt sehol a világban Wisconsinon túl, leszámítva pár gyerekkori nyaralást – a szokásos utazást Disneylandbe, egy autózást az aranyló Grand Canyonba, ami mintha egymillió éve lett volna, már elhalványult az emlék, mindörökké jégbe fagyva. – Nos, egészségére – mondta Simonnak, és visszavezette a tornácra.

– Az édesapja? – kérdezte óvatosan a férfi, ahogy visszaértek, a régi deszkák nyikorogtak a lépteik alatt, Bailey közöttük vonult. – Ő…

– Kint van épp a pajtában, érkezett egy adag rovarirtószer – felelte Abby. – Bio rovarirtó – tette hozzá. – Nálunk minden fenntartható műveléssel működik.

– Láttam a weboldalon – villantott rá egy kis mosolyt Simon, majd elfordította a tekintetét, és Abby érezte, hogy zavarba hozza a férfi könnyed, diákos bája. Nagyon angolnak néz ki, állapította meg: kopott kordnadrág, kicsit gyűrött ing és drótkeretes szemüveg.

A kiejtése rém puccos volt – vagy kifinomult, ahogy az angolok mondanák –, olyan, mint ahogy a Netflixen látott BBC-filmekben beszélnek.

– És akkor jön hamarosan? – kérdezte Simon, ahogy leültek a hintaszékekbe a tornácon, és Bailey elégedetten elnyúlt közöttük. A nap meleg volt és álmos, pár poszméh zümmögött lustán a rezzenéstelen napsütésben, a lonc illata olyan édesen és nehezen ülte meg a levegőt, mint a parfüm.

– Igen, amint tud. – Abby igyekezett némi optimizmust csempészni a hangjába, amit nem feltétlenül érzett. Az az igazság, hogy mikor Abby felolvasta Simon első levelét az apjának, meglepte, hogy az ennyire vonakodott bármiféle érdeklődést tanúsítani. Közölte, hogy nem tud semmiféle kitüntetésről, mert a múlt az múlt, és oda is tartozik. Abby arra gondolt, hogy akkor vajon miért nem élnek eszerint, de persze nem mondott semmit. Így élnek. Mondjuk.

Mégsem értette apja nyilvánvaló tartózkodását. Ezek más szellemek voltak, nem amikkel ők harcoltak.

Ha abból indul ki, mennyire nem váltott ki az apjából semmiféle lelkesedést Simon látogatása, nem volt benne semmi meglepő, hogy kiment a pajtába, pont amikorra a férfit várták. Ez már-már udvariatlan volt, de Abby tudta, hogy az apja nem annak szánta, legalábbis remélte. Csak apa ilyen, így intézi a dolgokat, vagy így nem, ha nem tetszik neki valami.

Abby nagyon is hozzászokott már, megtanulta saját tapasztalatból, hogyan bánjon vele, ami a legjobb barátnője, Shannon szerint diszfunkcionális volt, de Abby inkább úgy gondolt rá, mint célszerűre. Ráadásul Shannon nem tudott mindent, bár azt hitte. Csak Abby és az apja tudta, de ők meg sosem beszéltek róla. Csak ők tudták, hogy kerülgessék a kísérteteket, amik itt lebegtek a ház minden szobájában. Csak ők tudták, miért vannak ott, mi történt valójában aznap, mikor Abby anyja és fivére meghalt.

– Remélem, tényleg jön – mondta Simon egy újabb lebilincselő mosollyal, amitől ráncokba futott a szeme sarka és az orra, és Abby úgy érezte, vissza kell mosolyognia. – Végül is az ő apja, nem?

– Tom Reese? Igen, ő apukám édesapja. Azaz ő volt – Abby lassan megrázta a fejét. – Bár egyikünk sem tudja, hogy kötött ki végül ez a háborús kitüntetés a maga nagymamájánál. Apám azt sem tudta, hogy egyáltalán kapott ilyet.

– Sajnos én sem tudom, miért volt nála. A nagymamám ezt nem mondta el, vagy legalábbis nem pontosan, bár azért tett célzásokat.

– Különös…

– De lenyűgözően izgalmas, ugye? – Simon előre hajolt, a tekintete felragyogott az érdeklődéstől, barna szeme csillogott a szemüveg mögött.

Abby a párától nedves poharat forgatta a tenyerében.

– Igen, azt hiszem. – Tudta, hogy ez tartózkodó válasz, látta abból, ahogy Simon arcáról leolvadt a mosoly, miközben a lány arcát fürkészte.

Mikor Abby elolvasta a férfi első e-mailjét, nem is tudta, mit gondoljon.

Helló!

Nem ismer engem, de én ismerem magát – valamennyire!

A nagymamám, Sophie Mather néhány hónappal ezelőtt elhunyt, és az ő birtokában volt a nagyapja, Tom Reese Bíbor Szív kitüntetése, amit a második világháborús szolgálataiért kapott. A nagymamám elmondta, hogy szeretné visszajuttatni ezt az érmét a „jogos tulajdonosának”.

Olvastam a honlapjukon, hogy a nagyapja már meghalt, fogadja részvétemet. Gondolom, a jogos tulajdonos így Ön vagy az édesapja. Nyáron az Államokba utazom egy hosszabb látogatásra, és nagyon örülnék, ha visszaadhatnám a kitüntetést a családjának.

Abby végigolvasta, a feje egyszerre kiürült és forgott. Sophie Mather? Milyen kitüntetés? És ide akar jönni?

– Mit tud a nagyapja háborús katonaéveiről? – kérdezte Simon, mire Abby felnézett, és megrázta a fejét.

– Igazából nem túl sokat – felelte. Sőt, valójában semmit. Abby annyit tudott összesen, hogy Tom Reese Európában harcolt a II. világháborúban, aztán hazajött Minnesotába, megnősült, és a fiatal feleséggel, Susannel Wisconsinba költözött. 1951-ben vette meg a Fűzfakert gyümölcsöst. Abby még kicsi volt, mikor a nagyapja meghalt, negyven évvel később, hetvenegy évesen egy infarktusban. A nagymamája három évvel utána hunyt el.

Abby egyikükre sem emlékezett jól, csak pár homályos kép rémlett a nagymamájáról, a púderes, ráncos arcról, ahogy az arcához ért, és egy fémdobozról, tele cukorkával, amit a kamra legfelső polcán tartott, és különleges alkalmakkor kiutalt belőle. Csak egy képet akasztottak ki róluk, az előszobába: Tom és Susan az esküvőjük napján álltak ott fekete-fehérben, mindketten komolyan, ódivatúan, szinte kicsit gyászosan.

És mégis, valamiért Simon Elliot nagymamájánál volt Tom Reese kitüntetése, Angliában. Ennek kellett legyen valami oka.

– Egészen nyilvánvaló volt, hogy nagyon fontos neki ez – mondta Simon pillanatnyi hallgatás után. – Azaz a nagyapja maga volt fontos. Ahogy beszélt róla, a hangja… sejttette, hogy valamiféle barátság alakult ki köztük.

Abby fészkelődött, a hintaszék tiltakozva nyikorgott.

– Nem igazán tudok erről semmit. Sajnálom…

– A nagyapja sosem beszélt a nagymamámról? – kérdezte Simon, egyszerre őszinte és csalódott hangon. – Sophie Mather? Még csak meg sem említette?

– Én nem tudok róla. De, ahogy már az e-mailben is írtam, még nagyon kicsi voltam, amikor meghalt. Egyáltalán nem emlékszem rá. Talán az édesapám… – Abby elhallgatott, nem akart több reményt kelteni, mint amit teljesíteni tud. Nem bízott benne, hogy az apja majd hajlandó lesz a múltidézésre Simon Elliottal.

– Ne szabadkozzon… – Simon kinézett a messzi főútig nyúló gyepre, minden üdezöld volt így július elején, még nem szárította barnára a nyár a füvet. – Gyönyörű ez a hely, mindig is imádtam Amerikát. Egyetem után itt töltöttem egy évet Pennsylvaniában. Nagyon szerettem.

– Mit csinált itt?

– Frissen diplomázottként tanítottam, volt egy ilyen program. Történelemtanár voltam a belvárosban.

– Jesszus! Ez elég keménynek hangzik.

– Igen, de egyben csodálatos is – biccentette el a fejét Simon. – És maga? Utazott sokat?

– Egyáltalán nem. – Abby próbálta könnyedebbé tenni a választ egy mosollyal. – Voltam pár helyen Amerikában, de nagyjából itt voltam egész életemben, segítettem a gazdaságban.

– Akkor biztos szereti.

– Igen. – Határozottan válaszolt, talán túlzottan is. Abby elfordult a pajták felé, nézte a pirosra festett, kopott, hámló falakat a ragyogó napsütésben. Hunyorgott, próbálta kivenni az ismerős, kicsit görnyedt alakot, hátha az apja már hazafelé tart, de nem látta sehol. – Elmenjek apukámért? – kérdezte. – Maga találkozni akar vele, és gondolom a kitüntetés is az övé. Ő volt nagyapám egyetlen gyermeke.

– Igen, szerintem az övé. De nem akarom zavarni…

– Nem zavarja. Biztos vagyok benne, hogy ő is találkozni akar magával. – Abby remélte, hogy több meggyőződés cseng a hangjában, mint amit érez. – És persze meg akarja nézni a kitüntetést – tette hozzá.

– Rendben. – Simon a lány arcát fürkészte, mint aki valami iránymutatást keres. Vajon azon tűnődik, miért nem érdekli jobban ez Abbyt?

Abby visszamosolygott rá, próbálva érdeklődést tettetni, bár nem volt biztos benne, hogy ezt érzi, és tudta, hogy az apja végképp nem.

Néha jobb, ha a múlt eltemetve marad.

Simon

Simon nézte, ahogy Abby átvág az udvaron, a pajta felé tart. A kutya felemelte a fejét, mikor Abby lement a lépcsőn, majd egy sóhajtás kíséretében újra leeresztette. Egy csuszka trillázott a hatalmas fűzfa ágán, amiről a ház a nevét kapta. Simon felismerte a honlapon látott logóról.

Hátradőlt a hintaszéken, a limonádét iszogatta, próbált rájönni, mi nem stimmel itt az egészben. Abby Reese nem úgy festett, mint akit különösebben érdekelne a Bíbor Szív érdemrend, és Simon gyanította, hogy az apját még kevésbé izgatja. Nem várt kitörő lelkesedést, mint amit ő érzett, de azért valamit igen.

Ehelyett a gyönyörű idő ellenére érezte a levegőben a feszült fájdalmat, ott lebegett az egész ház felett, mint valami láthatatlan felhő, és ez áradt Abbyből is. Simon látta a sötét szempárban, a bizonytalan mosolyban, abban, ahogy gondosan fogalmazott. És nem értette.

Persze mindenkinek van fájdalom az életében, állapította meg a férfi, ahogy mindig van olyan is, amit megbán. Neki is kijutott mindkettőből, és tönkretették volna ezek, ha hagyja. De a Bíbor Szív már hetvenöt éves. A történet valamennyi szereplője már meghalt, Tom Reese már vagy harminc éve. Miért nem akarja tudni a családja?

Vagy talán ezek csak feltételezések, és a természetes tartózkodást fújta fel? Talán David Reese felront majd a tornácra, megrázza Simon kezét, és boldogan felkiált, ha meglátja a most még az angol zsebében rejtőző érmét.

Simon megveregette a nadrágzsebét, hogy biztos megvan-e még a kitüntetés, a telefonjára koppintott, és megnézte, jött-e üzenete, bár persze tudta, hogy nem érdemes számítania rá. Látta, hogy Maggie már látta az üzenetet, amit küldött neki a chicagói Sears torony fényképével, de nem válaszolt. Ez így van rendjén, gondolta, és bánatosan nem is hibáztatta Maggie-t.

Zajt hallott távolról, felkapta a fejét, és visszacsúsztatta a telefont a zsebébe, látva, hogy Abby visszafelé tart épp az udvaron, mögötte egy magas, sovány, sűrű ősz hajú, barázdált arcú férfi lépked. Mosolytalanul.

Simon felállt, ahogy közeledtek, furán idegesnek érezte magát.

David Reese legalább hat láb három hüvelyk magas volt, a karja lazán lengett az oldalán, és hosszú lépteiből visszafojtott erő áradt. Nem tűnt mérgesnek, de barátságosnak sem.

Abby a két férfira mosolygott halványan.

– Apa, ő Simon Elliot. Simon, az édesapám, David Reese.

David köszönésképp biccentett, Simon visszamosolygott.

– Örülök, hogy megismerhetem, uram. – Fogalma sem volt, miért tette hozzá, hogy „uram”, de egy ilyen férfival, mint David Reese, ez tűnt helyesnek, és David ezt nem is kérdőjelezte meg.

– Kérsz limonádét, apa? – kérdezte Abby. A hangja kicsit túl vidám volt, ezt Simon nem is értette.

– Kérek, igen.

Abby bement a házba, David leereszkedett az egyik hintaszékre, gyengéden megpaskolta a kutyát, és a combjára tette jókora, bütykös kezét. Egyenesen Simonra nézett.

– Sajnálom, hogy ilyen messzire eljöttél, fiam. Nem tudom, mit mondhatnék neked ezekről a dolgokról. – Halk mormogás volt a hangja, olyan embernek tűnt, aki szűken méri a szavait.

Simon próbált ellenállni a csábításnak, hogy túlkompenzáljon, vicceket mondjon és próbálja vidámmá és könnyeddé varázsolni a légkört, mint általában idegességében szokta. Érezte, hogy ebben a helyzetben hiábavaló lenne az erőlködés.

– Igen, rájöttem, de talán én tudok mondani önnek valamit – mondta, reményei szerint könnyed mosollyal. – Ha érdekli.

– Nem tudom, mi értelme lenne most felhozni mindezt. Nem változtatna már semmin, és ami engem illet, szerintem a múlt elmúlt. Vége.

– Igaz…, de nem szeretné megtudni, miért volt az apja Bíbor Szív kitüntetése a nagyanyámnál?

David megvonta a vállát.

– Maga sem tudja, ugye?

– Nem, de szeretném megtudni.

David erre nem felelt, Simon úgy érezte, rossz választ adott.

– Legalább annyi, hogy vissza akarja kapni, ugye? – nevetett végül.

– Ha itt van magánál, akkor igen, gondolom, de másnak nem látom értelmét. – David fészkelődött a széken, Simon azt várta, mond még valamit, de nem. Kínosnak érezte a csendet, küszködve próbálta valahogy betölteni.

Ez az egész határozottan furcsa volt. David Reese tartózkodása sokkal zsigeribbnek tűnt, mint várta, szinte ellenségesnek érezte, bár talán csak maga a fickó volt ilyen. A viselkedésétől Simon csak még kíváncsibb lett, bár közben elfogta a csábítás, hogy odaadja az érmét, és meneküljön a Fűzfakert gyümölcsösből, amilyen gyorsan csak tud. Aztán visszajött Abby a tornácra.

– Tessék, apa – nyújtotta oda a limonádét, és a sajátját megfogva a korlátnak dőlt, ahogy mindketten várták, hogy Simon megszólaljon.

Simon a szemébe nézett, még mielőtt a lány elkapta volna a tekintetét. Nem tudta nem észrevenni, hogy a maga csendes módján Abby milyen csinos. Sűrű, sötét haj, copfba fogva, csodás, sötét szem. Valamiféle összeszedett nyugalom áradt belőle. Vajon fájdalom? Vagy csak félénkség? Nem tűnt idegesnek. Csak visszafogott volt.

– Akkor… elmondom, amit tudok, rendben? – szólalt meg, mikor már pár másodperce elhúzódott a csend, és kezdett azzal fenyegetni, hogy igazán kínossá válik. Próbálta visszaidézni a vidám hangot, ami megvolt korábban Abbyvel, de kezdte erőltetettnek érezni.

Nem meglepő módon David nem felelt, de Abby várakozón felhúzta a szemöldökét, és kis mosollyal nézett Simonra. Csodás mosoly, állapította meg a férfi, de elhessegette a gondolatot, és belefogott:

– A nagymamám, Sophie Mather Londonban élt a háború alatt. Azt hiszem, itt találkozott az ön apjával, Tom Reese-szel. – David felé intézte a szavakat, de közben Abbyre pillantott, aki bátorítón biccentett. – Nem tudom, milyen természetű volt a kapcsolatuk, persze, de úgy tűnik, hogy… szoros. A nagyanyám nagy szeretettel beszélt az apjáról, mielőtt meghalt. Mint aki elég alaposan megismerte.

– Apám sosem említette a hölgyet. – David kifürkészhetetlen pillantását Simonra irányította, már nem a távolba nézett. – Egyetlen szóval sem.

A tartózkodás nyilván családi vonás náluk, gondolta Simon.

– A nagymamám sem beszélt róla nekem, sőt anyám sem, csak mikor tavaly gyógyíthatatlan rákot állapítottak meg nála – folytatta Simon. Nem mintha a nagymamájának sok alkalma lett volna beszélgetni vele, a lányával és a lánya családjával zűrös volt a kapcsolata, sőt gyakran ellenséges. – Ezek… ezekről nehéz beszélni, ugye? A háborúról, és mindarról, ami azalatt történt. A nagymamám alig-alig hozta szóba.

– És erre megvolt az oka – állapította meg David egykedvűen.

– De mit mondott a nagypapáról? – kérdezte Abby. Simon érezte, hogy a vidám és az óvatos között ingadozik a hangja, nem billent el egyik felé sem.

Az apja egy pillantással beléfojtotta a szót, Abby elpirult. Legalább harmincéves kell legyen, állapította meg Simon. Hogyhogy itthon él, az apja uralma alatt? Vagy csak képzeli ezt a nem túl egészséges viszonyt, túl sokat magyaráz bele egy pillantásba?

Simon Davidnek válaszolt.

– Nem sokat, őszintén bevallom. Csak hogy amerikai katona volt, és London környékén állomásozott a partraszállás előtt, és… barátok lettek. Azt is mondta, hogy haraggal váltak el, és ezt a az érmét búcsúképp kapta tőle. És úgy érezte, ideje visszaadni. – Simon elhallgatott. – Azt is mondta, hogy már rég vissza kellett volna adnia, csak remélte, hogy a férfi megbocsát neki. – Újabb szünet, Simon megvárta, hogy megemésszék, amit mondott. – Tőle kaptam ezt a címet is. Elmondta, hogy megszakadt a kapcsolat a maga nagyapjával rögtön a háború után, de ő megkereste az interneten. Meglepően ügyesen bánt a számítógéppel. – Ha Simon azt remélte, ezért majd jár egy kis mosoly, hát tévedett. Nevetségesnek érezte magát, mintha valami színdarabban lenne, úgy tenne, mintha ez valami vidám, barátságos beszélgetés lenne, pedig a legkevésbé sem volt az. David nyíltan ellenséges volt szinte, tényleg majdnem súrolta ezt. – Azt akarta a nagymamám, hogy az ön apja vagy a leszármazottai kapják vissza ezt az érmét. – Felváltva nézte Abbyt és Davidet, próbálta felmérni Abby hangulatát. Vajon érdekli a lányt a kitüntetés az apja elszánt érdektelensége ellenére? – Meg… meg szeretné nézni?

David felállt a hintaszékből, egyszerre nyikordultak fel az ízületei és a bútor deszkái.

– Nem kell nekem azt látni.

– Apa… – tiltakozott halkan Abby. – Hiszen mit árthat…

– Azt tudtam, hogy megsebesült.

Abby szeme elkerekedett.

– Sosem mondtad…

– Nem volt rá okom. Nem szeretett erről beszélni, és amúgy sem volt túl súlyos. – Simonhoz fordult. – Nem akarok udvariatlanul viselkedni, de nem érdekel a múltban vájkálás, hogy az apámnak mi köze lehetett a maga nagyanyjához. Boldog házasságban élt anyámmal több mint negyven évig. Itt élte le az életét. Nem sül ki abból semmi jó, ha az ember a múltat piszkálja, és olyasmit ás ki, amiről az emberek nem akartak beszélni. – Odabiccentett Simonnak, és a korlátra tette a limonádét, amibe épphogy beleivott. – Értékelem az érdeklődését és az aggodalmait. Köszönöm, hogy erre szánta az idejét, hogy eljött ilyen messze, és elhozta a kitüntetést, de itt ennek vége – közölte, és ezzel még egyszer megveregette a kutyát, lement a tornácról, és elindult vissza, a pajta felé.

Abby

Hűha. Rosszabbul ment, mint azt Abby várta volna, ami azért már jelent valamit. Érezte, hogy elpirul, ahogy elnyúlik a csend. Simon döbbentnek tűnt, David távolodó háta után bámult. Bailey felemelte a fejét, elnézett kettejük között, majd Abby térdéhez nyomta a fejét, ahogy szokta, ha feszültséget érzett.

– Sajnálom – mondta Abby, és Bailey fülét vakargatva lefelé nézett. – Tudom, hogy hangzott, de nem akarta megbántani.

Simon a lány felé fordult, felhúzta a szemöldökét, ferde mosoly játszott az ajkán.

– Biztos ebben?

– Csak… nem szeret a múltról beszélni – közölte a nyilvánvalót Abby.

Simon bólintott és felsóhajtott.

– Nem, én sajnálom. Nem akartam gondot okozni. – Bűntudatosan mosolygott. – De sikerült, ugye? Akárhogy is, az apja nem akarja visszakapni ezt a kitüntetést, és nem akarja, hogy bárki is Tom Reese-ről beszéljen neki.

– Nem olyan nagy rejtély ez okvetlenül. – Abby úgy érezte, muszáj ezt mondania, de nem tudta, miért. Talán tényleg rejtély. – Csak… apám nem szereti, ha bármi megváltozik.

– De ez nem változtatna semmin, ugye? Ha bármi történt is, akkor is legalább nyolcvan évvel ezelőtt. Nyilván ma már nem számít.

– Tudom. – Apja távolodó hátát bámulta, a férfi nehéz léptekkel, görnyedt vállal ment a pajta felé. Abby leült a hintaszékre, ahonnan David felállt. – Lehet… Azt hiszem, megváltoztatná a véleményét az apjáról, ha találna valamit… – Elhallgatott, nem tudta, hogy érti ezt, pláne Simon nagymamájával kapcsolatban. Igazából fogalma sem volt, miért vonakodott az apja elfogadni az érmét, vagy meghallgatni Simon nagymamájának a történetét. Csak az általános tartózkodása volt a múltban vájkálástól, vagy valami mélyebb oka lehet?

– Találna valamit? – ismételte a férfi szkeptikusan. – Igaz, talán lehetett ott egy háborús románc, évekkel Tom Reese házassága előtt. Ezt aligha érezhetné bárki botrányosnak. – Simon szelíden, de hitetlenkedve beszélt, Abby megint vállat vont, és tehetetlen bocsánatkéréssel tárta szét a kezét.

– Őszintén, fogalmam sincs.

– De maga szeretné látni?

A lány kicsit meglepetten pislogott.

– A kitüntetést?

– A maga családjáé. Vissza kell adnom, akár akarják, akár nem. Ez volt a nagymamám akarata.

– Rendben. – Bailey megint a padlóra telepedett, ahogy Abby kinyújtotta a kezét, és Simon a zsebébe nyúlt. Abbynek elakadt a lélegzete, ahogy a férfi óvatosan, szinte áhítattal kinyitott egy kis dobozt, és a lány tenyerébe tette a kopott, bíbor szalagon lógó kis szívet.

– A Bíbor Szív érdemrend – mondta komolyan Simon. – A harc közben megsérült férfiaknak adományozták. Ez itt George Washington a fronton.

– Igen…

– Az amerikai történelem legrégebbi kitüntetése – folytatta Simon. – A sebesült vagy harc közben elhunyt katonák kapták, manapság azok is, akik terrortámadásokban haltak vagy sérültek meg.

Abby megfordította a kopott kis szívecskét, és megnézte a feliratot a másik oldalán. „Katonai érdemérem Thomas Reese részére.” Furcsán nehéznek érezte a tenyerében az érmet, mintha súlyossá tette volna a jelentősége.

– Nem lehet, hogy… egy másik Tom Reese, ugye? – kérdezte egyszer csak. – Tudom, hogy apa azt mondta, hogy a nagyapám megsebesült, de talán megvan valahol a kitüntetése, és ez itt egy másik. Ez gyakori név.

– És nagyanyámnak mégis megvolt ez a cím? A honlapon fent van egy kép a nagyszüleiről. A nagymamám biztos volt ebben, mikor beszéltem vele.

– Maga szerint tényleg megnézte a honlapunkat?

– Egészen biztosan. A nagyi elég ügyesen böngészett, egészen az utolsó pillanatig. Egy tapodtat sem ment sehova az iPadje nélkül. Candy Crush-t játszottam vele.

Abby halványan elmosolyodott.

– Nem semmi nő lehetett.

– Igen. Bár jobban ismertem volna! Anyámnak elég… zűrös volt vele a kapcsolata. Mindketten túl indulatosak voltak. – Simon grimaszolt, majd hozzátette: – Úgyhogy nem találkoztunk vele túl gyakran, sőt senkivel sem a családnak abból az ágából. És anya a nagyi előtt tíz évvel halt meg. – A férfi hirtelen elhallgatott, mint aki eleget mondott. Vagy talán túl sokat.

Abby Simon arcát fürkészte, és látta, ahogy üresség telepedik a szemére, mielőtt elfordítja a tekintetét.

– A család néha bonyolult – mondta, ami nagyon, de nagyon enyhe kifejezés.

– Igen.

– Részvétem. – A szó csak egy közhely, de Abby őszintén mondta. Nehéz elveszíteni a családot, a gyász egyre csak ott van, nem ér véget sosem. Túl jól tudta ezt.

– Köszönöm – bólintott Simon cserébe, majd előrehajolt, az Abby tenyerében tartott éremre bámult. – Magát kicsit sem érdekli? – kérdezte, és összeesküvőn, halkabban beszélt, bár David már messze járt, a pajtában. – Hogy mi történhetett a maga nagyapja és az én nagymamám között a háború alatt? Valami tragikus szerelmi történet? Vagy valami teljesen más és meglepő? Nem lenne… izgalmas megtudni?

Abby felnézett, egyenesen a nyílt, barátságos tekintetbe, eltűnt az üresség, érdeklődés villant Simon szemében, mire valahogy különös érzés hasított a lányba, valami kis áramütés, teljesen váratlanul. Szokatlan és ismeretlen, vagy… legalábbis elfeledett. Végigvillámlott rajta, felrázta, és úgy érezte, muszáj megráznia a fejét, hogy kitisztuljon valamennyire.

– Mit gondol, mi történt? – kérdezte. – Azt mondta, beszélt erről a nagymamájával.

– Igen, a halála előtt pár hónappal – sóhajtott Simon, és hátradőlt. Abby is a támlának támaszkodott, még mindig a kitüntetéssel a kezében. – Nem igazán mondott többet annál, mint amit már elmeséltem, de volt valami a hangjában… Tudtam, hogy a szívébe zárta azt az embert, hogy valamiképp megbánta, ami történt vagy nem történt köztük. Azt mondta, reméli, hogy az a férfi meg tudott végül bocsátani neki. Kellett legyen valamilyen kapcsolat köztük, és a nagymamám nyilván úgy érezte, valami rosszat tett.

– Ez úgy hangzik, mintha a nagymamája nem tudta volna, hogy Tom Reese meghalt.

– Nem tudom, tudta-e. Feltételezem, hogy igen, hiszen olyan régen történt, de végül is ki mondhatná meg? Talán úgy érezte, ha visszaküldi ezt a kitüntetést a családnak, azzal jóvátesz valamit.

– Talán. – Abby ujjai összezárultak a kis érem felett, az apró rovátkák az ujjába vájtak. – Ez az egész elég furcsa, ugye? Sajnálom, hogy nem tudtunk többet mondani.

– Semmi gond. – Simon ferdén mosolygott. – Talán még eszükbe juthat valami. Pár hétig itt leszek a környéken, ha így lenne.

– Tényleg? – Abby meglepetten nézett a férfira. Bár már mondta, hogy pár hétig Amerikában lesz, nem gondolta, hogy Wisconsinban.

– Igen, kivettem egy kis faházat a Geneva-tónál, innen úgy húsz percre. Történelemtanár vagyok, hathetes a nyári szünetem. – Szélesen, könnyedén mosolygott, a lány arcát pásztázta a tekintete, próbálta felmérni a reakcióját. – El sem tudok képzelni ennél jobb helyet, hogy a könyvemen dolgozzak.

– A könyvén?

– Remélem, hogy össze tudok hozni egy könyvet a háborús románcokról angol nők és amerikai katonák között. Él egy pár a közelben Genoa Cityben, azt mondták, boldogan beszélnek velem…

– Még életben vannak?

– Ők nem, csak a gyerekeik. Úgyhogy, ha eszébe jutna bármi más… – Simon elhallgatott, látszólag szándékos könnyedséggel, felhúzta a szemöldökét.

Abby az éremre nézett, és nyelt egyet. Valamiért most már másnak érezte ezt, hogy tudta, Simon itt lesz a közelben, könyvet ír. Gyanította, hogy ennek az apja nem örülne.

– Persze, de sajnos nem hinném, hogy erre sor kerülne.

– Akárhogy is, tudja az e-mail-címem. Esetleg megadhatom a telefonszámomat is? A mobilomét, ahogy maguk, jenkik mondják. – Évődve elmosolyodott, mire Abby magára parancsolt, hogy ne kapja el a tekintetét. Nem, Simon nem flörtöl vele. Csak barátságos. De akkor is furcsa. Nem is emlékezett rá, mikor flörtölt vele utoljára bárki, vagy legalábbis olyan, akit vonzónak tart. És Simont vonzónak tartja, döbbent rá Abby. A kócos hajával meg a kedves szemével igenis vonzó.

– Persze – mondta neki, és a férfi odanyújtotta a telefonját, hogy Abby írja bele a számát. – Apámnak talán eszébe jut valami – tette hozzá, mikor Simon felállt, indulni készült. Valójában nem hitt ebben, de úgy érezte, ezt kell mondania, és azon kapta magát, hogy vonakodik elbúcsúzni. Vajon látja még valaha Simont? Aligha. – Talán eszébe jut.

– Remélem. Bár kikérdeztem volna jobban a nagymamámat, de annyira elszomorította, mikor erről beszélt. Ez volt az egyik, amit egész életében bánt. – Csupa fájdalom volt Simon mosolya, és Abby érezte, hogy nem bír válaszolni. Igen, az ember van, amit megbán, van, amit nagyon. – Köszönöm a limonádét és a vendéglátást – fejezte be udvariaskodva a férfi. – És talán… találkozunk még?

– Igen, talán. – Abby szótlanul felállt, Simon az autója felé indult. Intett a kormány mögül, felkavarodott a por, ahogy előtte is, és a kocsi visszaindult a hosszú földúton, vissza, amerről jött.