Első kiadás

© Koniorczyk Borbála, 2025

© Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Vanessa Skotnitsky / Arcangel Images

Lektorálta: Dr. Baczoni Dorottya és Kéri Gáspár (6., 7., 8. fejezetek)

A kötetben szereplő fotók forrásai és jogtulajdonosai:

Erdős Renée Ház Muzeális Gyűjtemény és Kiállítóterem: 1

Ferenczy Család Művészeti Alapítvány: 1, 2, 3, 4

Fortepan: Budapest Főváros Levéltára / Klösz György fényképei 1, 2, 3; Schoch Frigyes 4; Fortepan 5, 6, 7; Szabó Ferencné 8; Magyar Nemzeti Galéria/Adattári Gyűjtemény 9; Bauer Sándor 10; Deutsche Fotothek / Brück und Sohn 11; Csaba Zoltán 12

FSZEK Budapest Gyűjtemény: 1

Gödöllői Városi Múzeum: 1, 2, 3, 4, 5, 6

Linda Schreyer: 1, 2

Magyar Fotográfiai Múzeum: 1, 2, 3, 4

Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ: 1, 2

Magyar Zsidó Múzeum és Levéltár: 1

MNM KK – Magyar Kereskedelmi és Vendéglátóipari Múzeum: 1

MNM KK – Országos Széchényi Könyvtár Kézirattár: 1, 2, 3

MNM KK – Petőfi Irodalmi Múzeum gyűjteménye: 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19

Repiszky család: 1, 2, 3

Wikipedia: 1, 2, 3

Tartalom

Ma is köztünk járnak, de kik azok a női szörnyetegek?

Madzsar Alice és a mozdulatművészet

Kaffka Margit, aki egyszerűen túl sok volt

Az élet királynője: Erdős Renée

Szabad formák mellett: Lesznai Anna története

A Deák téri remete: Ferenczy Noémi

Fűzetlenül és szabadon: Undi Mariska

Nő a kamera mögött: Máté Olga

Így készült a Női szörnyetegek

Felhasznált irodalom

Névmutató

Édesanyámnak, természetesen.

„Hogy világváros volt-e már akkor, nem tudom. De hogy gyönyörű volt, az bizonyos. (…) Hangulata volt a városnak, mely akkor élte fiatalságát, mikor mi. S ez a hangulat átragadt a város lakóira is. Idegenek, akik ide jöttek, mondták, hogy sehol annyi mosolygó nőt az utcákon nem látni, mint Pesten.”

Erdős Renée: Ifjúságunk

Ma is köztünk járnak, de kik azok a női szörnyetegek?

Azon a bizonyos januári napon dr. Kmety Károly egyetemi tanár és országgyűlési képviselő délutánra azt is megbánta, hogy reggel felkelt. 1907 első heteiben, mikor az országgyűlés az éves költségvetést tárgyalta, a képviselő hirtelen szót kért, és olyan erős körmondatokkal kelt ki az egyetemek női hallgatói ellen, hogy a felszólalása – hiába keltett pillanatnyi élénk derültséget a férfiakkal zsúfolt teremben – már a huszadik század elején is túl soknak bizonyult:

„Úgy látom, hogy már elveszőben van a magyar női típus és jelentkezik egy új női típus, amely közel lesz majdnem a női szörnyeteghez, az a női típus, amely feminista hóbortokért rajong, amely naivitásnak tekinti az erkölcsöt, a szemérmetességet, az a női típus, amely menekülni akar a háztartás gondjaitól, amely nem találja örömét, boldogságát és megelégedettségét a családi körben, amely retteg az anyaságtól és még jobban retteg az anyasággal járó nevelési kötelezettségtől…”

Így fejtegette Kmety a gondolatait, de szerencsétlenségére ott állt a karzaton barátnőivel együtt az ekkor harmincéves Bédy-Schwimmer Rózsa, a korabeli magyar feminista mozgalom elszánt úttörője, egyben a női szörnyetegek prototípusa. Bédy-Schwimmer Rózsa még ugyanebben a hónapban elindította A nő és a társadalom című feminista lapot, melynek első vezércikkében szerencsétlen Kmetyt kapta el. „Nőmozgalom Magyarországon még nem volt, hanem istenigazában csak lesz!” – dörögte fenyegetően Bédy-Schwimmer, később pedig a kolléganőivel azt is kiderítették, hogy Kmety felesége a tanárképző főiskolán végzett, tehát ő is csak egy női szörnyeteg.

Az ügy azonban nem csak a magyar feministákat sértette, Kmety szerencsétlen kiszólásából elhúzódó sajtóbotrány lett: a női egyetemi hallgatók tiltakoztak, felháborodott lányos apák írtak olvasói leveleket, vicclapok szórakoztak a vén Kmety ostobaságán, miszerint szerencséje, hogy már öregember, mert így biztos nem kapna manapság feleséget. Még a Katolikus Szemle is, amelyre nem feltétlenül a progresszív cikkei miatt fizettek elő az olvasók „korcsmai kiszólás”-nak minősítette a képviselő kirohanását. Kmety hiába próbálta később enyhíteni a dolgot azzal, hogy igazából nem is az egyetemek hallgatónőit tartja ő szörnyetegnek, hanem „az ultramodern műveltségű feministák”-at, a helyzet ettől nem lett sokkal jobb.

Egyesek szerint túl gyorsan és pusztító irányba, mások szerint csigalassúsággal, de tagadhatatlanul változott a világ, és a nőket már nem lehetett kikergetni az egyetemekről. Bédy-Schwimmer Rózsa később nemzetközi karriert befutó nőjogi harcos lett, A nő és a társadalom című lap pedig még hat évig jelent meg Budapesten. Ez alatt az idő alatt rengeteg cikkben érveltek a legfontosabb cél, a női választójog bevezetése mellett, de közben számos olyan témát is érintettek, amelyeket a korabeli, lényegesen szelídebb hangvételű női magazinok még nem nagyon bolygattak. Szó esett a munkásnők tarthatatlan, kiszolgáltatott helyzetéről, a nők pénzügyi függetlenségét segítő, különböző továbbképző tanfolyamokról, a gyerekek szexuális felvilágosításának fontosságáról, a burjánzó budapesti prostitúció problémáiról, sőt még a nők otthon végzett, mai szóval láthatatlannak nevezett munkájáról is:

„Akik a nőt a családi életnek és az »otthonnak« kívánják megtartani, azoknak végre le kellene vonni saját nézeteik konzekvenciáját és a gazdasszonyi munkát, melyet a nők egyedüli »természetes hivatásának« tekintenek, valóban »hivatássá« kellene tenniök.”

A huszadik század legelején megfogalmazott érveik a mai napig elgondolkodtatóak.

A boldogtalan Kmety Károly történetére, a kötet címét adó női szörnyetegek botrányra teljesen véletlenül bukkantam. A könyv egyik szereplőjének, Undi Mariska iparművésznek az élettörténetét próbáltam összefércelni, kevés és nehezen hozzáférhető információból. Mariska igazi női szörnyeteg volt, az Országos Magyar Mintarajztanoda első, kitűnő eredménnyel diplomázó női hallgatója, Bédy-Schwimmer Rózsa közeli barátnője. Nemcsak festett, bútorokat, gyerekjátékokat és szőnyegeket tervezett, hanem a huszadik század elején az úgynevezett reformruhák szenvedélyes híve is volt, amelyek alá forradalmi módon már nem kellett fűzőt venni. Mariska lelkesedése érthető volt, hiszen fűzőben nehezen tudott volna egész nap magas állványokra fel- és lemászni, ő pedig szeretett sokat és kitartóan dolgozni. Így aztán fáradhatatlanul harcolt a ruhadarabnak nevezett kínzóeszköz ellen, többek között A nő és a társadalom hasábjain is érvelt a reformruhahordás mellett. Undi Mariska írásai után nyomoztam, és ha valaki ma szeretne beleolvasni ebbe a huszadik század elején radikálisnak számító lapba, az Országos Széchényi Könyvtár mikrofilmolvasójában teheti meg. Ezt úgy kell elképzelni, mint egy felnőtteknek szóló diavetítőt, ahol szépen, egyenként végig lehet görgetni a diafilmeken tárolt lapszámokat, míg az ember csak egyetlen szürke masszát lát maga előtt, éjjel pedig mikrofilmmel álmodik.

Mire végre megtaláltam Undi Mariska cikkeit, rengeteg írást elolvastam: szenvedélyes, határozott hangvételű cikkek, és néha még a mai olvasónak is meglepően modern témák bukkantak fel a diákon, egy-két kivételtől eltekintve csupa olyan nő tollából, akiket azóta teljesen elfelejtettünk. A sok homályba vesző történet között pedig ott volt dr. Kmety és Bédy-Schwimmer Rózsa története, az öregedő, tizenkilencedik században rekedt férfiről, aki pontosan tudni vélte, mi kell a lányoknak és asszonyoknak, és a fiatal feminista nőről, aki már nem tűrte, hogy női szörnyetegnek nevezzék.

Ez a könyv alkotónők, hét igazi női szörnyeteg története. Mindannyian a századforduló korszakában, sokszor árral szemben úszva, de megvalósították önmagukat, és nemcsak szakmájuk, de hivatásuk is volt. Alkottak egy olyan korban, amikor sokan még úgy gondolták, egy nő természeténél fogva képtelen az önálló, kreatív szellemi tevékenységre.

Ugyan nem mindannyian jártak egyetemre, de műveltségük, tudásuk, eredeti gondolkodásuk megkérdőjelezhetetlen. Mind arra törekedtek egész életükben, hogy önállóak legyenek, saját maguk dönthessenek a sorsuk alakulásáról, ne kelljen elszámolniuk senkinek az életükről. Mind a heten művészek voltak, így az alkotás, az önkifejezés utáni vágy minden mást felülírt az életükben. Egy olyan korban, amikor a női munkavállalást lassan, de mégiscsak elkezdte elfogadni a világ, ők egy rögösnél is rögösebb utat választottak: alkotó emberek lettek, akik a saját fantáziájukkal keresték a kenyerüket, sokszor nem is rosszul. A könyvben szereplő nőket a gyerekkoruk nem Budapesthez köti, mégis, életük egy pontján ebben a városban találtak otthont, inspirációt és szellemi közösséget. A legtöbben még nem voltak húszévesek, amikor a századforduló fiatal fővárosának pezsgő, gyorsan változó világában találták magukat. Kikövezetlen utakat jártak, választott szakmáikban női előképeik alig, vagy egyáltalán nem voltak, és az évszázadok alatt megcsontosodott szokások ellenük dolgoztak. Néhány szerencsés fiatal nő számára a támogató családi háttér tette lehetővé, hogy a nehézségek ellenére tanulhassanak és kibontakoztathassák a tehetségüket. Előfordult az is, hogy vágyuk és akaratuk az alkotásra, az anyagi és érzelmi függetlenségre annyira erős volt, hogy le tudta küzdeni a pénzhiánnyal társuló szülői ellenkezést.

Hogy miért pont ők heten? Nem példaképeket kerestem, hanem hús-vér embereket, akiket pontosan a hibáik, kicsinyességeik, katasztrofális döntéseik tesznek szerethetővé. Vagy legalábbis mindanynyiunk számára felismerhetővé. Élettörténeteik összefonódnak: rivalizáltak, barátkoztak, a társaságaik összeértek, férjeket és szeretőket osztottak meg. Ugyanahhoz a fényképésznőhöz jártak, amikor a nyilvánossággal járó hivatásukhoz elkészíttették a soron következő portrét, kritikákat írtak egymásról, néha nagyvonalúan és szeretettel, néha vitriolba mártott tollal. A századfordulós értelmiség tagjaiként szinte kivétel nélkül belekeveredtek a korabeli baloldali mozgalmakba: volt, aki mély meggyőződésből, volt, akit a férje rántott magával, volt, aki csak rosszkor volt még rosszabb helyen. Valamilyen mértékben mindannyiuk életét felforgatta a Tanácsköztársaság rövid tündöklése és bukása, amely után a magyar baloldali értelmiség jelentős része elhagyta az országot.

Dr. Kmetynek pedig teljesen igaza volt abban, hogy a női szörnyetegek nem a családi tűzhely őrzésében brillíroznak. Szereplőink házasságai egytől egyig viharosak voltak: aki második, harmadik esküvője után végül mégis megtalálta a boldogságot és a harmóniát, az – polgárpukkasztó módon – jellemzően egy nála sok évvel fiatalabb férfi oldalán tette, akit feltehetően könnyebb volt irányba állítani, mint egy sokkal idősebbet. Elhamarkodott esküvők, megcsalások, nyitott házasságok és a sokszor keserű felismerés: az alkotás kétszemélyes tevékenység, de a múzsa mellett egy férj már sok esetben nem fér el.

Voltak közöttük olyanok, akiknek formabontó módon soha nem lett gyereke. Ferenczy Noémi szinte kolostori körülmények között, teljes magányban élt és alkotott Budapest közepén, Undi Mariska pedig gyermektelen, egyedülálló nőként tervezett díjnyertes gyerekbútorokat, játékokat és illusztrált népszerű gyerekkönyveket egész életében.

Mások kicsi gyerekek nevelése mellett szakították ki a teret és az időt arra, hogy létrehozzanak valamit, amiről tudták, hogy csak az ő fejükből pattanhat ki. Az anyaság és a hivatás folyamatos összeegyeztetése, a háztartás lélekölő feladatai és az alkotás bűvölete között őrlődtek egész életükben.

„Hír, vélemény, érdek, gyülekezet, –––

És emberek, emberek, – mennyi idegen!

– De otthon – idegenekkel van a kicsinyem,

Most sír utánam és vár reám,

Minden perc vesztesége tán;

Pedig valóság csak ő, – a gyerek.

Már fájva, lihegve hozzásietek.

(Lecsapok játékaira, kérdezem, nézem;

Mint hogyha utolszor lehetne ma vélem,

– És ünnepet szentelek kis életében.) –”

Kaffka Margit Örökkön a mérlegen című, elfelejtett, fájdalmas verse számtalan nő mindennapi drámáját örökíti meg.

Erdős Renée írónőt egy karon ülő kislánnyal, a második gyerekükkel terhesen hagyta el a férje. Viszont Renée nem adta meg magát a sorsnak, és hamarosan a legtöbb példányszámban eladott magyar íróként jött ki szorult helyzetéből: erotikus bestsellereit évtizedekkel később is csak titokban, pad és paplan alatt merték olvasni a lányok. A visszafogott, őzikeszemű Máté Olga nem csak az egyik első magyar nő volt, aki fényképészként kényelmesen megélt a munkájából. Ő volt az egyik első nő Magyarországon, aki aktképeket készített, és tehetségére, különös hangulatú képeire külföldön is felfigyeltek. Madzsar Alice mozdulatművészeti iskolát alapított, mozgást, közösséget és sokszor teljes életüket átfordító szemléletet adva nőtársainak, akik az 1910-es években meztelen tornaórákra jártak Alice gellérthegyi stúdiójába. Sógornője, Lesznai Anna pedig nem korlátozta magát egyetlen műfajra, mind írásaival, mind képzőművészeti alkotásaival maradandót alkotott.

Mindannyiuknak ebben a századfordulón rohamtempóban fejlődő, fiatal fővárosban indult el igazán a karrierje. Életük, sikereik, küzdelmeik és tragédiáik mögött pedig kibontakozik Budapest a boldog békeidőkben, amikor minden lehetségesnek tűnt.

„Nem a tunya háremnő az ideál, hanem a testileg és szellemileg rugalmas, hajlékony, izmos nő, aki az üzletben százszor is felszalad a létra tetejére és szabad idejében elkíséri a férfiakat a hegycsúcsokra is.”

Madzsar Alice és a mozdulatművészet

Mezítláb az Uránia színpadán

Isadora Duncan idegesen tördelte a kezét az Uránia Tudományos Színház kulisszái mögött 1902 tavaszán. Az alig huszonöt éves amerikai táncosnő ekkor már néhány éve Európában próbált szerencsét, egészen eddig szolid sikerrel. Duncan művészete meghökkentően modern volt, ugyanis a fiatal művésznő fittyet hányt a klasszikus balett szabályaira és saját maga koreografálta a fellépéseit. Ezzel a produkcióval Európában eddig csak magánházaknál léphetett fel, és ott sem mindig díjazták a reneszánsz festmények és görög mítoszok ihlette kosztümjeit, meztelen lábfejéről nem is beszélve. Budapesten azonban szemmel láthatólag nem volt szívbajos a közönség; a szürkéskék bársonyfüggöny mögül kileső Isadora nőkkel és férfiakkal tömött nézőteret látott, egy gombostűt sem lehetett volna már leejteni az Uránia széksorai között. Az elegáns budapesti közönség valóban lélegzetvisszafojtva várta, hogy a kaliforniai táncosnő végre kilépjen a színpadra. A sajtó már hetek óta cikkezett „Duncan Izadóra” fellépéséről, akit nem holmi félvilági mulató, hanem a város tudományos színháza, az Uránia szerződtetett egy egész hónapra. Persze a fővárosiak ennél vadabb előadásokat is láttak már itt; az egzotikus stílusú Urániát ugyanis eredetileg mulatónak szánták, azonban a súlyos vagyonokért kialakított Oroszi Caprice alig másfél év alatt tönkrement, és a csillogó épület teljesen új funkciót kapott: éjszakai zarándokhelyből a tudomány templomává vált. Az egykori szórakozóhely előterében hamarosan kitömött állatok és térképek jelentek meg, a nézőtéren pedig márványasztalkák helyett a közönség komoly, színházra emlékeztető széksorokon foglalhatott helyet. Ezen az áprilisi estén már a színpadkép is szokatlan volt: egyszerű függöny, szűrt fények és spanyolfal mögött hangoló zenészek fogadták a pompához és aranyhoz szokott budapesti társaságot. A valóban rövid, görögös ruhában színpadra lépő Isadora Duncan még ennél is formabontóbb látvány volt. Duncan kisasszony nem volt balerina – balett-tanulmányait ugyanis kilencévesen abbahagyta, és azóta a saját útját járta –, de a korabeli orfeumok lenge öltözetű táncosnőire sem emlékeztetett. Utóbbiak elsősorban a férfiközönségnek akartak tetszeni, Duncan azonban legalább annyira a saját örömére táncolt, mint az Uránia közönségének. Az őt figyelő nőknek és férfiaknak olyan érzésük volt, mintha a világ legnormálisabb dolga lenne kibontott hajjal, fűző nélkül, mezítláb, pucér vádlival táncolni. A közönségben helyet foglaló hölgyek csak úgy kapkodták a levegőt, hihetetlen volt, hogy ilyet is lehet, ráadásul a Tudományos Színház színpadán.

Olvasták, hogy maga Duncan kisasszony nem is táncosnak, hanem „a szépség hírnökének” tartotta magát, aki a mozdulatain keresztül fejezi ki az érzéseit, bármit is jelentsen mindez. Duncan ellenezte a házasságot, pártolta a szabad szerelmet és a lányanyaságot, a mottója pedig a nyugtalanító „sans limites”1 volt.

A budapesti nők tüdejét még vasmarokkal szorította a fűző, amit sem felvenni, sem levenni nem tudtak egyedül. A fejük fájt a hosszadalmasan készülő, bonyolult frizuráktól, amelyekbe néhány órával azelőtt fésülte derékig érő hajukat a szobalány; hosszú, földet seprő ruhájuk alját pedig minden elővigyázatosság ellenére belepte a pesti por és sár. Azonban pusztán attól, hogy ott voltak aznap este és látták Isadora Duncant táncolni, szabadabban lélegeztek és a táncosnőt nézve saját magukat is nagyon modernnek és felvilágosultnak érezték. Hiszen csak egy igazán haladó szellemű nő tud értékelni egy ilyen formabontó előadást, ahol a fellépő nem egy férfi koreográfiája szerint mozog, hanem szemmel láthatólag a legbensőbb érzéseit táncolja el az Uránia színpadán. A világ kétségkívül megérett a változásra, a budapesti nők pedig a szó minden értelmében nagyobb mozgástérre vágytak.

Isadora Duncan, a modern táncművészet megteremtője

„Isadorable Drunken”, a mezítlábas táncosnő

Isadora Duncan, az európai színpadokat felforgató előadó-művésznő Kaliforniában született az 1870-es években. Élt Párizsban, Berlinben és Szentpéterváron, ahol iskolákat alapított, európai körútjain pedig elbűvölte és persze gyakran teljesen sokkolta a közönséget. Otthon érezte magát a korabeli Európa művésztársaságaiban és a különböző radikális politikai mozgalmakban, rengeteg szeretője volt, és általában utolsóként hagyta el a bulit. Duncan önéletrajza mindössze fél év alatt hét kiadást ért meg, és végül tizenhárom nyelvre fordították le. „Isadorable Drunken”2, ahogy a barátai hívták, mindössze ötvenéves volt, amikor Nizzában autóbalesetben meghalt. A The New York Times nekrológja szerint „Soha amerikai nő nem nyűgözte le annyira a hazánkon kívüli világot, mint Isadora Duncan.”

Alig egy évtizeddel később, amikor a magyar származású francia táncosnő, Adorée Villany már teljesen meztelenül lépett fel a lipótvárosi kaszinóban, a budapesti közönségnek szeme sem rebbent. Igaz, a kaszinó családi rendezvényén, ahova a tagok feleségeiket és kamasz lányaikat is elhozták, Villany nem vette le az ágyékát takaró utolsó, áttetsző fátyoldarabot, a teljes meztelenséget a későbbi, kizárólag férfiközönségnek szóló előadásra tartogatta. Molnár Ferenc így számolt be Adorée Villany fővárosi fellépéséről a Pesti Hírlap hasábjain:

„A világon mindenek fölött egyetlen dolog van és ez a szabadság. Az ő szabadsága, hogy úgy táncolhasson, ahogy akar és a mi szabadságunk, hogy azt nézhessük meg, amit akarunk. Az állam gyámkodása a műveletlen tömegek fölött csak jelszónak, ürügynek, hamis bálványnak jó, valójában még azok előtt is, akik hangoztatják, annyit ér, mint egy fázó emberen egy ráragasztott ötkrajcáros postabélyeg, hogy legalább azon a kis darabkán ne fázzék.”

Azonban a meleg budapesti fogadtatás szokatlan, és kicsit lelombozó is volt a táncosnőnek, aki akkor keresett a legjobban, ha egy-egy európai városban már az érkezése előtt betiltották a fellépését. Így jellemzően még többen akarták látni, ahogy a meztelen Villany egy képzeletbeli méhet próbál elkapni a színpadon. Budapest azonban nem a prűd München volt, így Villany, és sok más, hozzá hasonlóan meztelen művésznő szabadon kibontakozhatott a fiatal magyar főváros legendás, féktelen éjszakáin. A fellépők pedig nagyon is tudatosan építették a saját brandjüket, és kihasználva a korban egyre elterjedtebbé váló fotográfiai stúdiók szolgáltatásait, számtalan aktképet forgalmaztak saját magukról. Folyamatosan növekvő nemzetközi rajongótáboruk így pontosan tudhatta, mire számíthat tőlük. Ez a közönség pedig nagyon változatos volt, egyáltalán nem csak férfiak szorongtak a túlzsúfolt orfeumok márványasztalkáinál. Ott ültek mellettük feleségeik és lányaik, akik számára nem a meztelen női test látványa volt a legnagyobb szenzáció, hanem a szabad mozgás lehetősége. Rengetegen kezdtek el tornázni és táncolni ilyen előadások hatására, sok esetben maguk is ruha nélkül. A meztelenség pedig hamarosan kikerült a pesti éjszaka bugyraiból, és utat talált a progresszív polgári otthonokba.

Madzsar Alice nem félvilági táncosnő volt, hanem egy nagykárolyi orvos madárcsontú lánya, aki nagyon nehezen viselte első és egyben utolsó terhessége kényelmetlenségeit. A kínjain pedig rengeteget enyhített néhány egyszerű tornagyakorlat. Alice megérezte, hogy nincs egyedül a problémáival, és a magányos terhestornából hamarosan mozgalom lett, egyáltalán nem csak várandósoknak. A huszadik század elején a női torna forradalmi gondolat volt, hát még Alice módszere, aki meg volt győződve róla, hogy a mozdulatokat csak meztelen embereken lehet igazán pontosan korrigálni, nem beszélve a légfürdő pucér testekre gyakorolt jótékony hatásáról.

Az 1910-es évek Isadora Duncan előadásain edződött fiatalsága már nem hitt abban, hogy lehetne hatékonyan tornázni anélkül, hogy az ember alaposan szemügyre venné a saját testét. A modern tornagyakorlatok hívei azonban nem csak a fűzővel eltorzított, tétlenségre ítélt női testnek üzentek hadat: le akartak számolni a kispolgári életforma begyöpösödött szabályaival is.

Nagykárolyi különcök

Alice 1877-ben született Nagykárolyban, Szatmár vármegye székhelyén egy szokatlanul progresszív zsidó orvos lányaként, akitől a kislány már egészen apró gyerekkorában hallott a test és lélek harmóniájáról. Dr. Jakubowitson – hiába volt a város megbecsült polgára – nem múlt el nyomtalanul népének vissza-visszatérő üldöztetése. Ragaszkodott ahhoz, hogy három gyermeke, Oszkár, Viktor és Alice olyan neveket kapjon, amelyeket külföldön sem kell sokáig betűzni, hiszen sosem lehet tudni, mikor alakul úgy a helyzet, hogy a gyerekeknek költözniük kell. Egyelőre azonban Jakubowits doktor inkább beilleszkedni, mint távozni szeretett volna, így a nevét Jászira magyarosította, és az 1880-as évek elején egyik napról a másikra kikeresztelkedett az egész család. Jászi-Jakubowits Ferencből lett a család első szabadkőművese, a tudomány embere, aki számára teljesen mindegy volt, hogy melyik istenben nem hisz. Ennek megfelelően egész életében bosszantotta a feleségét, Rosalie-t, aki a nagykárolyi purimok3 aktív szervezőjéből pillanatok alatt hithű református asszony lett. A gyerekeik azonban nem igazán tudtak mit kezdeni az egyik napról a másikra beköszöntő kereszténységgel: Jászi Oszkár, már az amerikai Oberlin College professzoraként, így emlékezett vissza gyerekkoruk hirtelen valláscseréjére:

„Kitértek előle, ha ez a téma társaságban felmerült. Így csaknem készületlenül ért bennünket a helyzet, amikor egy-két év múlva a keresztény-zsidó kérdés és ellentét kezdett kibontakozni a mi kis városunk társadalmában is. Ilyen előzmények után valami nem szándékolt titkolódzás borította be keresztény életünket, a templomba járást és a zsoltáréneklést. Később az antiszemitizmus növekedését, melyet szüleink szenvedélyesen elítéltek, mintegy sötét kor gonosz maradványát, nem tudtuk a saját egyéni életünk problémájának tekinteni.”

Jászi Alice lánykorában, egyelőre még az ájulásig fűzve

A nagykárolyi Jászi család élénk köz- és társasági életet élt, elsősorban a családfőnek köszönhetően, aki később „a jóságos Jacobi” doktor néven vonult be az irodalomtörténetbe, a szintén nagykárolyi születésű Kaffka Margit Színek és évek című regénye révén. A Jászi gyerekek és a szomszédos utcában lakó, legidősebb Kaffka lány gyakran játszottak együtt, valamint Margit és Alice egy iskolába is jártak a városban. Alice egy orvos dédelgetett lánya, Margit pedig egy öngyilkos félárvája volt, akit csak sokszor javított, ócska ruhákban lehetett látni Nagykároly utcáin. Különbözőségeik ellenére azonban a két lány kiválóan megértette egymást. Ambícióikkal, érdeklődésükkel mindketten kilógtak az osztálytársnőik közül, akiknek életcélja nem volt több egy előnyös házasságnál, kedvező anyagiakkal és nem túl sok vizet zavaró férjjel.

Alice kitűnő tanuló volt, de már ekkor is új utakat keresett, és látszott rajta, hogy később sem fog megfelelni a századforduló visszafogott leányideáljának. Ahhoz túlságosan szerette, ha figyelnek rá: mindene volt a színpad, szavalt és szerepeket vállalt a helyi színjátszó csoport előadásain, mindig ott volt a városi táncmulatságokon és jótékonysági eseményeken is.

A közös iskolás évekre Kaffka egész életében szeretettel emlékezett vissza, azonban mikor ez Alice anyjának, Rosalie-nak a fülébe jutott, a büszke nagykárolyi asszony inkább úgy tett, mintha nem is emlékezne a lánya egykori iskolatársnőjére. Rosalie ugyanis egyike volt azoknak, akik hitetlenkedő felháborodással olvasták a Színek és éveket, amelyben az egész gyerekkorában kiközösített, legfeljebb szegény rokonként kezelt Kaffka Margit egy határozott mozdulattal bemutatott egész Nagykárolynak. Rosalie pedig nagyon is könnyen be tudta helyettesíteni a regényben szereplő karaktereket a valóságosakra, és nem díjazta, hogy a férje egy, az egész várost lejárató könyvben szerepel, míg a Kaffka lány a markába nevet Pesten.

Alice apja annak idején nemcsak Kaffkáékat, hanem nagykárolyi diák korában Ady Endrét is kezelte, így a lány és Ady egészen fiatal korukban kötöttek életre szóló barátságot. Kaffka Margiton és Ady Endrén kívül még egy olyan arc bukkant fel a városban, akiről később utcát neveztek el. Az egész életében beteges Szabó Ervin egy nyarat a Jászi családnál lábadozott a szemműtétje után, és ekkor került bonyolult, egész életére szóló kapcsolatba a család egyetlen lányával.

Szabó Ervin, a nagy könyvtárszervező

Szabó Ervin 1910-es években készült portréja

Szabó Ervin egy elszegényedett vidéki zsidó család fia volt; a bécsi egyetemi évek alatt ismerkedett meg a különböző baloldali szellemi irányzatokkal, amelyek aztán egész életét meghatározták. Hazatérve aktív szerepet játszott különböző baloldali mozgalmakban, sőt még egy végül meghiúsult merényletet is tervezett Tisza István miniszterelnök ellen, mondván, ő beteges ember, nyugodtan feláldozhatja magát anarchistaként. A legtöbben mégis a jóval békésebb könyvtárral azonosítjuk Szabó Ervint. 1911-től egészen a haláláig ő volt a Fővárosi Könyvtár igazgatója, és ő indította el a ma is működő fiókkönyvtárak rendszerét. Gyermekkönyvtárat alapított, és mindent megtett azért, hogy egy könyvtárpalota épüljön Budapesten. Már nem érhette meg, hogy a Horthy-korszakban a Wenckheim-palotát könyvtárrá alakítsák a város szívében. A Szabó Ervinről elnevezett központi könyvtár előtt a mai napig minden vizsgaidőszakban kígyózó sorok várják a reggeli nyitást.

Alice férje mégsem Szabó Ervin lett. Sokáig tartott, mire megtalálta azt a férfit, aki – maga is kissé fura lévén – elfogadta őt olyannak, amilyen. Alice huszonnégy évesen már idősödő menyasszony volt, amikor 1901 elején összeházasodott Madzsar Józseffel, a különc nagykárolyi fogorvossal, akivel hosszú barátságuk alakult szerelemmé. Madzsar jövendő apósához, Jászi Ferenchez hasonlóan egészen új és szokatlan dolgokat gondolt az egészségről, és annak megőrzéséről. Mániákusan hitt a friss levegő áldásos hatásában, a napfényben, sőt meg volt róla győződve, hogy minél kevesebb ruhát hord valaki, annál egészségesebb lesz. Madzsar József már akkor is sortban feszített Nagykároly utcáin – a szomszédok nagy megrökönyödésére –, amikor ez a ruhadarab még teljesen ismeretlen volt. Ám ennél is érthetetlenebb volt, hogy a fiatal Madzsar nem ivott alkoholt, sőt másokat is arról győzködött, hogy tegyék le a poharat. A párnak végül egyetlen délelőtt három esküvője is volt, a polgári esketésen kívül egy református, valamint egy római katolikus szertartáson is megáldották a fiatalokat. Utóbbihoz a Madzsar szülők ragaszkodtak, akik egyáltalán nem örültek annak, hogy a fiúk egy kikeresztelkedett zsidó orvos lányát veszi feleségül, akin már ekkor látszott, hogy nem lesz mintafeleség.

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítóterv Féder Márta

Belívterv Tillai Tamás, Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 604 597 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – SIL Open Font License

Ribeye – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Zilla Slab – SIL Open Font License