Fordította

VARRÓ ATTILA

A FUMAX SF EXTRA SOROZATBAN MEGJELENT

1. Adrian Tchaikovsky: Az idő gyermekei

2. Andy Weir: Artemis

3. Martha Wells: Kritikus rendszerhiba

4. Neal Stephenson–Nicole Galland: A D.O.D.O. felemelkedése és bukása

5. Adrian Tchaikovsky: Hadállat

6. Martha Wells: Mesterséges sors

7. Adrian Tchaikovsky: A pusztulás gyermekei

8. Neal Stephenson: Snow Crash

9. Tamsyn Muir: Gideon, a Kilencedik

10. Andy Weir: A Hail Mary-küldetés

11. Adrian Tchaikovsky: Az Éden kapui

12. Tamsyn Muir: Harrow, a Kilencedik

13. Martha Wells: Trójai protokoll/Kilépési stratégia

(Az Öldöklő-naplók 3–4.)

14. Adrian Tchaikovsky: A Föld szilánkjai

(Végső Architektúra-trilógia 1.)

15. Neal Stephenson: Termination Shock – Az összeomlás kora

16. Adrian Tchaikovsky: Az emlékezet gyermekei

17. Tamsyn Muir: Nona, a Kilencedik

18. Justin Cronin: A révész

19. Adrian Tchaikovsky: Az üresség szeme (Végső Architektúra-trilógia 2.)

The Ferryman

Copyright © 2023 by Justin Cronin

All rights reserved.

Published in the United States by Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York.

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2023

Hungarian translation © Varró Attila, 2023

Szerkesztette: Géczi Zoltán

Korrektúra: Fumax

Borító: Tóth Gábor

Felelős kiadó: Németh Vladimir

Minden jog fenntartva. A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok, minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado.

ISBN 978 963 470 346 4

A családoknak

Tér és Idő lángfalát átlépte:

Fennen zafírsugarú trón ragyog,

Láttán megremegnek az angyalok.

Ránéz, ám oly vakító a fénye,

Örök sötétség borul szemére.

Thomas Gray: A költészet útja

PROLÓGUS

Hajnalhasadáskor surran ki a házból. A levegő friss és hűvös; madarak dalolnak a fák között. Körülveszi a tenger döreje, a világ óriási metronómja, ütemesen ver a sápadó csillagok bársony égboltja alatt. Halvány hálóingében átvág a kerten. Léptei nem tétovák, inkább komótosan, szinte kedvtelve sétál. Tisztára, mint egy kísértet: magányos alak úszik a virágágyak, bugyogó szökőkutak és pengeélesre nyírt sövények között. A ház sötéten tornyosul mögötte, akár egy monolit, ám a tengerre néző ablakok hamarosan megtelnek fénnyel.

Nem könnyű hátat fordítani egy életnek, egy otthonnak. A részletek mélyre vésett barázdák agyában – illatok, hangok, asszociációk, ritmusok. A nyikorgó padlódeszkák az emeleti előtérben. A bejáratnál köszöntő, ismerős szagok a nap végén. A villanykapcsoló, amelyre önkéntelenül talál rá keze a sötét szobákban. Bekötött szemmel is könnyen eligazodna a bútorok között. Húsz év. Boldogan vállalna még húszat, ha megtehetné.

Vacsora után közölte a hírt Malcolmmal. Pompás fogások voltak, a férfi kedvencei: roston sült bárányborda, sajtos rizottó, olajjal grillezett spárga, remek bor. Kávé és desszertnek diókrémes tallérok. Úgy döntöttek, odakint esznek; csodás volt az este. Az asztalon virágkarnevál, a tenger morajlik, arcuk gyertyafényben úszik. Nem fogod tudni, amikor megtörténik, mondta a férfinak. Egyszerűen csak távozom. Tehetetlenül figyelte, ahogy férje a csapást fogadja, tenyerébe temetve arcát. Ilyen hamar? Nem várhat? Gyere, bújjunk az ágyba, parancsolt rá – a teste majd elmondja, amire nem talált szavakat –, utána szorosan ölelte a zokogó férfit. Teltek az órák a sötétben. Végül Malcolmot elnyelte a bánat fáradalma. Álomba merült a karjaiban.

Ég áldjon kert, gondolta, ég áldjon ház. Ég veletek madárkák, fák és hosszú, komótos napok, és ha már itt tartok, ég áldjon minden hazugságot, amelyre rákényszerültem.

Napról napra öregebb. Mögötte volt már minden, amivel egy nő védekezhet. Az arckrémek és testápolók. A többórás testmozgás és a pontosan betartott étrend. Az apró, diszkrét műtétek, amelyek még Malcolmnak sem szúrtak szemet. Minden módszert bevetett, hogy lassítsa az éveket, de jött a vég. Úgy döntött, megvárja az első elejtett megjegyzést; és tessék, egy nap lecsapott a semmiből.

– Törődsz te magaddal, Cynthia?

Egy teniszjátszma közben történt: a szokásos keddi gárda, tucatnyi nő, egyikük se kutyaütő; utána jeges tea és saláta, amelyből mindenki csak csipeget, akkor is, ha farkaséhes. Nem játszott jól. Mi tagadás, pocsékul játszott. A térde lomha volt és hasogatott; a Nap tűzött rá, kiszipolyozva az erejét. Minden tagjában ott érezte a könyörtelenül masírozó időt, amely a körben ülő testekben és arcokon még csak kegyesen ballagott.

És ott volt a kérdés. Barátnője válaszra várt. Lauralai Swamnak hívták. Hatvan körül járt, de harmincnak sem látszott: feszes bőr, karcsú végtagok és jógával kidolgozott izmok, mázsás hajkorona. Még a kezei is csodásan mutattak. Vajon a kérdés őszinte aggodalmat takart, vagy ártó szándékot? Cynthia tudta, hogy küszöbön áll ez a nap, mégis villámcsapásként érte, és nem volt rá kész válasza. Kapkodva lapozott agyában, eltelt pár másodperc, mire rátalált a megoldásra. Egy poénra volt szüksége.

– Hidd el, ha Malcolm lenne a férjed, te is lestrapáltnak tűnnél. Neki aztán nem lehet nemet mondani.

Felnevetett, és remélte, Lauralai is csatlakozik; egy vészjósló pillanat múlva meg is tette. A többiek is felkacagtak, majd megindult a traccsparti a férjekről, egymásra licitáltak az asztali anekdotáikkal, összemérték őket volt szeretőikkel, exférjeikkel. Ki csinálta jobban, ki volt figyelmesebb az ágyban. Ki hagyta a szottyos tréninggatyáját a fürdőszobapadlón. Ki nyomta középen a fogkrémes tubust.

Mindent összevetve kellemes, napsütéses délután volt, a négy nő vidáman csacsogott, ahogy az szokásuk. De Cynthia úgy érezte, valamit lenyomtak a torkán. Törődsz te magaddal? Nem is akármit: egy zsilettpengét.

Ég veletek, mindennel és mindenkivel, akiktől ezt az életféleséget kaptam.

Nem is a partik és koncertek fognak hiányozni; nem a príma cipők és a bőrből varrott luxusbőröndök; nem az éjbe nyúló vacsorák a csodás ételekkel, remek borokkal és sziporkázó társalgásokkal – egyik sem ezek közül. Egyedül a fiúért fog fájni a szíve. Két napra gondol majd: egyre az elején és egyre a végén. Az első az a nap, amelyen megérkezett hozzá. Cynthia nem számított érzelmekre: gyámságba fogadni egy gyereket megszokott dolognak számított a magafajta nőktől. Ebben a tekintetben a fiú sem volt más, csupán egy dekoráció, mint az a kanapé a nappaliban vagy az akvarellek a falon.

Nahát, lett egy gyámfiad!, mondják majd az emberek. Biztosan izgalmas lehet! Természetesen megnézték előtte fényképen. Senki nem választ vaktában. Mégis megváltozott valami, amint Cynthia megpillantotta őt, ahogy ott áll a komp korlátjánál. A fiú nagyobb volt, mint hitte, legalább 180 centiméter, magasságát csak fokozta jellegtelen, aligha méretre szabott öltözéke, félúton holmi pizsama és egy kórházi munkaruha között. Az összes őr kifejezéstelen tekintettel meredt előre a korlát mögül, egyedül a fiú nézelődött: szemügyre vette a tömeget, a város épületeit, sőt még az égboltot is, kissé hátrahajtva fejét, hogy arcán érezze a Nap melegét. Cynthiának nyomban szemet szúrt sebtében levágott haja. Mintha egy vaknak nyomtak volna ollót a kezébe. Máris megvolt az első dolga: rendbe kell hozni a fiú haját.

– Szerinted ő az? – kérdezte a férje, majd amikor nem kapott választ, a gyámügy képviselőjéhez fordult, aki elkísérte őket a komphoz. – Az ott a fiunk?

Cynthia agyáig csak foszlányokban jutott el a beszélgetés. Malcolm hangja; a tömeg lármája; a Nap, a tenger és az égbolt: minden eltompult a fiú váratlan, eleven valóságának fénye mellett. Kérdések szöktek az agyába. Milyen ételeket enne, milyen ruhákat hordana? Milyen zenét hallgat, milyen könyveket olvas legszívesebben? És honnan a hirtelen vágy, hogy megtudja róla mindezt? Csupán némi papírmunkának köszönheti, hogy itt lehet. Mégis mitől fogta el ez az elsöprő, gyengéd rajongás egy ilyen futószalaglényért? A komp befejezte a kikötést; a gyámoltak felsorakoztak a pallóhíd végén. A befogadók seregét egy kötélkordon választotta el tőlük. A fiú – az ő fia – a sor elején állt. (Az „ő” fia? Tényleg ilyen gyorsan ment?) Előreszegezte tekintetét, mialatt lesétált a mólóra, kimért léptekkel, a korlátba kapaszkodva. Mintha csak egy űrhajóról sétált volna bele egy idegen világba, olyan céltudatos volt minden mozdulata. A palló végén egy írótáblát tartó, sötét öltönyös férfi fogadta, mellette egy laborköpenyes nő feszített, kezében egy leolvasóval. Az öltönyös egy szót sem szólt a fiúhoz; egyszerűen feltűrte a ruhát a karján és szorosan fogta, amíg társa – valami orvos – bedugta a vezetékeket a fiú szondájának kimenetébe. Rövid szünet következett, amíg átnézte az adatokat; várakozó csend telepedett a tömegre. Végül a nő felnézett és az embersereg felé kiáltott.

– Kérem a gyámokat, lépjenek előre!

Az ügynök megnyitotta a kötélkordont, utat nyitva Cynthia és Malcom előtt: elindultak, és a fiú követte példájukat. Félúton a palló és a tömeg között találkoztak, a senkiföldjén. A fiú szólalt meg elsőnek.

– Üdvözlöm önöket – mondta meleg mosollyal. – Proctor vagyok, a gyámfiuk.

Kezet nyújtott. A mozdulaton világosan látszott betanítottsága.

– Hát, csak megjöttél, fiam – mondta a férje, és sugárzó arccal kezet rázott a fiúval. – Örülök, hogy végre találkoztunk.

– Helló, apa – felelte a fiú, majd nyomban Cynthiához fordult, ismét kinyújtva kezét. – Ön bizonyára az anyám. Igazán örvendek, hogy megismerkedhetünk.

Megismerkedhetünk! Nevetés tört rá, kis híján kiszakadt belőle. Nem gúnyos kacaj, inkább az őszinte örömé. Milyen udvarias! Milyen buzgón lesi a kedvüket, milyen lelkesen igyekszik jó lenni, családdá tenni őket! És még a neve is! Proctor, a latin procurare szóból (csak később tudta meg, a férje jártas az ilyesmikben): inas vagy inkább intéző, aki gondot visel másokra. Igazán tökéletes! Ahelyett, hogy kezet fogott volna a fiúval, inkább két tenyere közé fogta kézfejét, és megszorította; érezte melegét, az élet lüktetését. A szemébe nézett. Igen, tényleg volt benne valami más. Valami… lelki mélység. Vajon miféle ember volt előtte? Mivel foglalkozott? Kikkel barátkozott? Sokszor nősült?

Boldog volt?

– Cynthia, ne szorongasd már azt a fiút!

Nevetve engedte el a kezét. Ön bizonyára az anyám. Csak egy kisfiú volt, szinte még újszülött – hiába 180 centiméter –, és valóban: ő lesz az anyja.

Így igaz, gondolta most, mialatt lesétált az útig. Az égbolt felpuhult: a csillagok leáztak róla, a látóhatárra ragyogó margót varázsolt a pirkadat. Így zajlott a nap, amelyen szívébe zárta a fiút. És nem csak a fút, de Malcolmot is. Az erény szobrát, a szabályok és előírások bábját. Mintha egy varázspálca suhant volna át felette, és ez a meglett Pinokkió emberré vált a váratlan szeretettől. Az a lelkes vigyor a képén, ahogy megrázta a fiú kezét; az öröm szikrái a szemében, miközben megmutatta az új szobáját, az összeillő tikfa ágyat és íróasztalt, a hajókat ábrázoló festményeket a falakon és a régi teleszkópot, amely háromlábú állványáról nézett a tenger felé; tüsténkedése a vacsoránál, hogy a fiú otthon érezze magát, türelmes tanítgatása, mire való a kés, a villa, az asztalkendő; majd a nap végén a tompa csattanás, ahogy behúzta a fiú szobája ajtaját, és amint meglátta nejét a folyosó közepén, rögtön az ajka elé kapta ujját: sssssss. Hogyne tudna szívébe zárni egy ilyen férfit?

És ott volt a másik nap, sok évvel később. Egyszer, régebben, hallott valami közhelyet a szeretetről és elengedésről. Már nem emlékezett rá szó szerint, csak a lényegére: hogy a veszteségből derül ki a szeretet, azon lehet lemérni, mintha az arasza vagy hüvelykje lenne. A fiú elsőéves volt az egyetemen, ebben a diadalmas időszakban tört felszínre különleges tehetsége. Megkérte Cynthiát, hogy ne legyen ott aznap – csak ideges lenne tőle, mondta –, de anyja nem fogadott szót, felült leghátul az úszócsarnok lelátójára, ahol észre sem lehetett venni. A levegő meleg párában ázott, ködében összemosódtak a hangok. Mélyen alatta mesés kékben fürdött a medence takaros téglalapja. Kósza érdeklődéssel figyelte a különféle versenyszámokat, ám lassanként elszorult a mellkasa, ahogy közeledett a fiú döntője. Százméteres gyorsúszás. Pont úgy festett, akár a többiek – feszes kisnadrágjuk, az úszószemüvegek és az ezüstös sapkák gyakorlatilag felismerhetetlenné tették őket –; de egyedül Proctor volt az övé, éppúgy kirítt a sorból, mint első nap, amikor meglátta a kompon. Ott állt a medence szélén, és bemelegített, a nyakát tekergette. Elnézve a fiút, egyszerre óriásinak érezte magát, mintha önmaga egy darabját, saját kiterjedését látná: egy gyarmatot vagy előretolt állást. A fiú kurtán felszökkent, nagy levegőt vett, majd elengedett egy ideges sóhajt. Cynthia látta rajta, ahogy befelé fordul, mintha csak transzba esne.

Megadták a jelet: az úszók felálltak a rajtkőre. Egyszerre hajoltak előre, ujjhegyüket a lábujjaikhoz érintve. A tömeg feszülten várt. Egy végtelen másodpercre megdermedtek, majd kürtszó harsant, végighullámzott a csarnokon, és tíz erőtől duzzadó, fiatal test a levegőbe röppent, majd elnyelte őket a víz.

Cynthia szíve a torkába ugrott.

A fiú a harmadik pályán úszott. Sokáig siklott a víz alatt, majd a felszínre tört. Cynthia talpra pattant, és üvöltött, akár egy eszelős: – Hajrá, hajrá! – Hihetetlenül hosszú csapásai úgy repítették a vízben, mintha a semmiben úszna. Rettentő gyorsan zajlott az egész, pár másodpercig tartott, de végtelennek érződött minden pillanata. A fiú fürge fordulót vett, elrugaszkodott a faltól és másodikként bukkant a felszínre. Két csapással az élre került. Megtörtént a lehetetlen. Cynthia felkiáltott, a szíve szárnyra kelt az adrenalintól. A szeme előtt zajlott a fiú életének legnagyszerűbb perce.

Észbe sem kapott, és a verseny véget ért. Amint Proctor elérte karjával a falat, máris megpördült a vízben, hogy a versenyórára nézzen, ahol nyomban felragyogott a neve a győztes idő mellett. Diadalmasan emelte öklét a levegőbe, arcán elképzelhetetlen boldogság fénylett. Cynthia akkor még nem tudta, de fia nemcsak megnyerte a versenyt, hanem két tizedmásodperccel döntötte meg a rekordot. A szomszédos pályán úszó fiú belecsapott felemelt tenyerébe.

Elfordult tőle és végigpásztázta a közönséget: Cynthia rögtön rájött: a tiltakozás csupán átverés volt. A fiú tudta, hogy el fog jönni. Mintha csak ajándéknak szánta volna a győzelmét. Már épp készült felállni, hogy lekiáltson neki, amikor egy fiatal lány leviharzott a nézőtérről a medencéhez. A fiú lekapta az úszószemüvegét és a sapkáját, miközben a lány odarohant, és karjaiba vetette magát. Ölelkezésük olyan felemelő volt, hogy a lány talpa valóban elhagyta a talajt. Ajkuk összeforrt, és pironkodás nélkül merültek el egy hosszú, mélységes csókban. A tömeg lelkes üdvrivalgásban tört ki, füttykoncert támadt a széksorok között.

Lányok eddig is akadtak. Magas és vállas, sokat mosolygó fiú volt, ráadásul figyelmes: mindig komolyan vette beszélgetőpartnerét, és más fiúkkal szemben nem csak azért hallgatott, hogy végre magához ragadhassa a szót. Egyszóval megvolt benne minden, amire buknak a fruskák.

De ez a lány más volt. Elárulta a csókjuk. Vajon miért nem beszélt eddig róla? A válasz nyilvánvaló volt. Azért nem említette, mert fel sem merült benne, hogy meg kellene említenie.

Sietősen, leforrázva hagyta ott az úszócsarnokot. Úgy érezte, száműzték, eltörölték. A fia nem volt már fiú: elfoglalta helyét az élet asztalánál. Amint kilépett az épületből, a délutáni napfény erős sugarai úgy elvakították, mint valami reflektorfény. Retiküljébe nyúlt a napszemüvegéért és az orrára csúsztatta. A lelke mélyén mindig tartotta a távolságot – a vég kezdettől elrendeltetett, ahogyan az utolsó hangok beépülnek egy szimfónia kezdőtételébe –, de így is váratlanul érte a csapás. Micsoda hazugot csinált belőle a szeretet! A felismerés könnyeket csalt a szemébe, lesietett a lépcsőn, átvágott a parkolón, majd magányosan vágott neki a délutáni forgatagnak.

Mindez már a múlté; minden elveszett.

A móló végén várja az apró vitorlás. Beleül, a villákba illeszti az evezőket és elindul. A Nap épp felkelt, rózsás indákat lökve az égbe a nyugodt tenger fölött. Teljes a szélcsend. Megenged magának egy néma pillanatot, csak sodródik az árral, aztán megmarkolja az evezőt és nekivág a víznek.

A móló, a part, a dűnék, a ház, ahol húsz évig élt – egyre kisebb minden. A formák elveszítik körvonalaikat, majd eltűnnek a szeme elől. Egy ponton túl az óceán megváltozik, sötétté és szilajjá válik. A Nap egyre jobban melengeti tarkóját. A hullámok taszigálják a csónakot, ahogy völgyről völgyre siklik.

Egy szemtanúra vár.

Meghallja, mielőtt észre venné: a halk, reszelős szélzúgás olyan, mintha egy elnyújtott „v”-t préselnének ki összeszorított szájjal. A drón leereszkedik a víztükörre szitakötő szárnyain, lassít, majd elfoglalja helyét a feje fölött. Élethű rovarformája nem leplezi el mechanikus mivoltát, egyszerre tűnik természeti lénynek és ipari gyártmánynak. A nő felemeli arcát, egyenesen ránéz. A drón fényes krómpotrohán üvegburok fénylik, benne egy kamerával.

Ki figyelheti? Egy férfit képzel maga elé, aki az Állambiztonsági Minisztérium alagsorában ül egy monitorfal előtt. Egész éjjel fent volt, a szeme fáradt és száraz, állát borosta borítja, a szájíze megsavanyodott. Csizmás lába a pulton, keresztrejtvényt fejt egy kalendáriumban. Váratlanul felpillant. Mi az már megint? Valami nő, egyedül egy csónakban. Furcsa, hogy ilyen korán kievezett, és tényleg… hálóing van rajta? Megnyom néhány gombot. Egy másik képernyőn, amelyen a partvidék körvonala látszik, feltűnik a drón helyét jelző vörös pont. A hálóinges nő öt kilométerre jár a parttól.

Újabb gombokat nyom meg. Adatokat hív le a számítógép arcfelismerő rendszeréből: név, férje neve, cím és életkor; hetvenegy év. (Nem is rossz, gondolja, egy hetvenéveshez képest.) Majd kiderül, hogy a Felügyeleti Bizottság Jogi Főosztályán dolgozott; a Harbour Teniszklub, az Uniós Liga, az Operakör oszlopos tagja; az elmúlt két évben hat parkolócédulát kapott, és mindet kifizette. A férfi megtudja, milyen jótékonysági szervezeteknek adakozik, milyen sajtótermékeket fogyaszt, mennyi van a bankszámláján, milyen méretű ruhát (S) és cipőt (39) hord, melyik a kedvenc étterme (az Il Forno a Jólét-téren, a hitelkártyaadatai szerint hetente háromszor megfordul náluk). Egyszóval sok mindent kiderít róla, mégsem talál rá választ, mit keres egy csónakban öt kilométerre a parttól reggel 6:42-kor (megnézte az időt) egy júliusi kedden. Egy szál hálóingben. Egyedül.

És mi a fenét művel éppen?

A férfi megdörzsöli a szemét és közelebb hajol a képernyőhöz. A nő elővesz egy kis szütyőt az ülődeszka alól. Ujjai hegyével kibogozza a zsinórját, majd elővesz három tárgyat, és a deszkára teszi maga mellé. Egy faék, vagy inkább pecek, nagyjából 30 centis. Egy drótvágó. És egy kés, ócska bőrtokban.

A monitor előtt ülő férfi felveszi a telefont.

Ha nem a képzeletbeli tanú szemével látná magát, Cynthia talán képtelen lenne a következő lépésre. Mialatt a férfi növekvő aggodalommal figyeli, feletteseire várva a vonalban, beleteszi a pecket a szájába és felgyűri a hálóinge ujját, hogy láthatóvá váljon szondaportja, egy kicsiny téglalap a karjában, félúton csuklója és könyöke között. Kezébe veszi a kést. Pengéje tizenöt centis, enyhén hajlott heggyel, ilyennel belezik és pucolják a halakat. Három mély lélegzetet vesz, erősen megszorítja a kést. Hegyét a port szélénél bemélyedő húshoz illeszti, megvárja, amíg a csónak egyenesbe kerül, majd a karjába döf.

A kín döbbenetes, akárcsak a vérsugár bősége. A férfi képernyőjének nincs hangja, különben fojtott sikolyok sorozatát hallaná, ahogy a késpenge körbevágja a készülék szélét. A férfi hálás lehet a csendért, Cynthia futó sajnálatot érez szegény ismeretlenért, aki a véletlen szeszélyéből kénytelen elviselni a rémes látványt. Mire végez, a hálóinge, az ülődeszka, a csónak padlója vérben úszik. Szédül a fájdalomtól; úgy érzi, letört egy darab az egyik fogából. Egy utolsó döféssel betolja a pengét a kicsiny szonda alá. Egy reccsenés, egy lucskos, tompa cuppanás, és a készülék végre kiszabadul a húsból.

Vedd fel, az isten verje meg, zihál a férfi a telefonba. Vedd fel, vedd fel, vedd már fel!

Két nyisszantás a drótvágóval, majd belejti a szondát a vízbe. Kiveszi a pecket a szájából és utánadobja a tengerbe. Csillagokat lát, kapkodja a levegőt. Egy pillanatig erőt gyűjt, majd a csónak orrában lógó horgony után nyúl.

Bokájára tekeri a horgonykötelet.

Ebben a pillanatban a férfi felettese végre felveszi a telefont. Igen, mondja kurtán. Mi a fenét akar? Miért hív hajnalok hajnalán?

De a férfi a képernyőnél nem felel. Képtelen felelni. Egy szót sem tud kinyögni.

Cynthia feláll. Vériszamos hálóinge a testére tapad. A csónak megbillen alatta, kis híján kiesik belőle. Végtagjai külön életet élnek, a feje mintha kiürülne, képtelenül könnyű. De elég ereje van hozzá, hogy felemelje a horgonyt és a melléhez szorítsa.

Az ég felé fordítja arcát. A drón ott lebeg fölötte a kék, reggeli égbolton.

Vajon mire gondol? A férfi a képernyő előtt nem tudhatja, sejtelme sem lehet róla. A fiúra gondol, a férjére gondol – valószínűtlen közös életükre, amely oly rövid volt. Isten veletek, gondolja, isten veletek kedveseim. Nem kellett volna szeretnem titeket, mégis szerettelek. Magához ölelve a horgonyt – gyengéden, akár egy anya a gyermekét – behunyja szemét, hátradől, és testét elnyeli a víz.

I.
AZ UTOLSÓ GYÖNYÖRŰ NAP

1.

Mindig ugyanaz az álom.

A tengerben úszom. Mélyen a felszín alatt, visszatartott lélegzettel hasítok a cseppfolyós, kékeszöld világban. Tisztán érzem a végtagjaimban lakozó erőt, csapásaim erőtől duzzadnak; a felszínen, magasan fölöttem napfény csillog.

Felfelé tartok, követve a légbuborékokat. A Nap lemenőben van, színes csíkokkal szegélyezi a lilában úszó égboltot. Valami ismeretlen késztetésre – tetteim nem szándékosak, nem akaratlanok, egyszerűen csak teszem őket – egyre távolodom a parttól. Lomhán rám borul az éj; egyszerre úgy érzem, szörnyű hibát követek el. Az egész egy hatalmas tévedés. A part felé fordulok, de sehol egy árva fény, a szárazföld köddé vált. Pánik tör rám, vadul forogni kezdek a vízben, irányérzékemet vesztve. Magamra maradtam a végtelen óceánban.

– Nincs mitől félned, Proctor.

Egy nő úszik mellettem, egyenletes melltempókkal, fejét magasan kitartja a vízből, akár egy fóka. Nem tudom kivenni az arcát, nem ismerem fel a hangját. Mégis van valami a jelenlétében, ami mélységes nyugalommal tölt el. Mintha csak rá vártam volna – és végre itt van.

– Már nem tart sokáig – mondja kedvesen. – Mutatom az utat.

– Hová megyünk?

Nem felel. Elsiklik mellettem, én pedig követem. Nincs szél, nincs áramlás. A tenger tükre rezzenéstelen, akár egy szikla; nem hallatszik más, mint a víz gyengéd csobogása tenyerünk öblében.

Az égre mutat. – Látod?

Feltűnik egy fényes csillag. Nem olyan, mint a többi – ragyogóbb, távolibb, kékes árnyalatú.

– Emlékszel a csillagra, Proctor?

Emlékszem rá? Gondolataim csaponganak, szerteszállnak, akár törek a szélben. Ide-oda pattognak. Az óceán személytelen, tintakék pusztasága. A csillag fénye az éjbe hasít, akár egy világítótoronyé. Minden ismerős és ismeretlen; minden meghitt és minden idegen.

– Fázol – mondja a nő.

Fázom. Karjaim remegnek, fogaim vacognak. Mellém húzódik.

– Fogd meg a kezem!

Úgy tűnik, már meg is fogtam. A bőre meleg, mintha szétfeszítené az élet. Heves érzés, erőteljes, akár a dagály. Lágy hullámokban árad át a testemen. Mintha otthon lennék, végre hazaértem volna.

– Készen állsz?

Felém fordul. Egy pillanatra előtűnik az arca, de csupán egy röpke kép, nem tudom megragadni, és máris megcsókol, ajkát ajkamra nyomja. Érzések vihara zúdul rám. Mintha a testem és elmém végtelen erőkhöz csatlakozna. Arra gondolok: ilyen érzés a szerelem. Hogy is felejthettem el, milyen szeretni? A nő átölel, mellkasomhoz szegezve mindkét kezem. Ezzel egy időben döbbenek rá, hogy a víz megváltozik körülöttünk. Egyre hígabbnak tűnik.

– Ideje felébredni, Proctor.

Hevesen tempózok, hogy felszínen tartsam magam. De hasztalan. Mintha a levegőt rugdalnám. Csapdába szorulok, alig tudok mozogni; a tenger szertefoszlik, szétnyílik, akár egy óriás pofa. Iszonyat szorítja el a torkom, kiáltani sem tudok…

A nő hangja fülembe suttogja: – Nézz le!

Lenézek, és rögtön lebukok. Mindketten lebukunk a határtalan, éjsötét szakadékba, és utoljára még arra gondolok:

A tenger tele van csillagokkal.

A nevem Proctor Bennett. Nagyjából ennyiből áll, amit az életemnek hívok.

Egy Prospera nevű szigetcsoport állampolgára vagyok. Prospera csodás elszigeteltségben, a világtól rejtve virágzik az Indiai-óceán déli részén. Éghajlata éppoly áldásos, mint bármily más adottsága: melengető napsütés, hűsítő óceáni szelek, és gyakori, lágy esők. Az egyes számú sziget, amelyet csak Prosperának hívunk, nagyjából kör alakú, területe 1250 négyzetkilométer. Itt él az állam valamennyi honpolgára. Kristálytiszta, fehér homokos partjai, gazdag élővilágú, pompás őserdői, dús termőföldű völgyei láttán bárki mesebeli paradicsomnak vélheti. A kettes számú sziget – amely az Annex nevet viseli – ad otthont az Ellátó Személyzetnek, a szerényebb biológiai és társadalmi adottsággokkal rendelkező férfiak és nők seregének, akik tapasztalataim szerint elégedettek a helyzetükkel. Nagyjából feleakkora, mint Prospera, széles töltéshíd köti össze vele, amelyen naponta ezernyi segítőkész polgár közlekedik, hogy ellássa változatos feladatait.

Az utolsó, harmadik sziget főként abban különbözik a többitől, hogy nem igazán ismerjük, csupán a rendeltetését tudjuk. Gyámkert-szigetnek hívjuk, vagy egyszerűbben csak Gyámkertnek. Veszedelmes zátonyok és égbe nyúló szirtek védik, olyan, akár egy úszó erőd. Egyetlen úton közelíthető meg, egy tisztáson át a sziget keleti nyúlványán, a révnél – a tengeri útnál, amelyet minden prosperai kétszer tesz meg ciklusonként, egyszer az elején és egyszer a végén. Nem tudom, kik élnek a Gyámkert szigetén, de kétségkívül lakott. Egyesek szerint maga a Tervező lakja, hogy felügyelje a regeneráció menetét, amely életmódunk alapját jelenti.

Ezen a pompás földön, amely mentes minden ínségtől és nyugtalanságtól, a prosperai emberek a legmagasztosabb céloknak szentelhetik életüket. A kreatív önkifejezésnek és személyes önfejlesztésnek – ezek civilizációnk alapkövei. Társadalmunk zenészekből és festőkből, költőkből és tudósokból, a művészek minden fajtájából áll. Ruháink, ételeink, társasági összejöveteleink, a terek, ahol dolgozunk, pihenünk és kikapcsolódunk – napi életünk valamennyi eleme kurátorok tüzetes figyelmének tárgya. Mondhatnánk, maga Prospera is egy művészi alkotás, egyfajta kanavász, amelyre minden egyes polgár festhet néhány saját ecsetvonást.

Mi a történelmünk? Honnan származunk? Nem sok választ adhatok ezekre a kérdésekre; már az éveket sem igazán tartjuk számon. Egyetlen szóban összefoglalható, mit tudunk a nagyvilág jelenlegi állapotáról: semmit. A Fátyol védelme – amelynek elektromágneses kordonja elrejti hazánkat a világtól és a világot tőlünk – megkímél minket ettől a komor históriától. Persze nem nehéz elképzelni. Háborúk, járványok, környezeti katasztrófák; hatalmas népvándorlások és a fanatizmus minden formája; egy barbarizmusba süllyedt világ, ahol a szembenálló istenekre felesküdött népek egymás ellen fordultak. Ezek a borzalmak késztették a Tervezőt arra, hogy felépítse ezt az eldugott menedéket. Tulajdonképpen erre szolgál Prospera: megóvja az emberiség legjavát az emberiség legaljától.

Természetesen szigorúan tilos elhagyni Prosperát. Ha létezésünk kitudódna, komoly veszélybe kerülne minden. De hát ki akarna hátat fordítani egy ilyen édennek? Időnként híre kel, hogy valaki – mindig az Ellátó Személyzet köréből – balga módon megpróbált átjutni a Fátylon. Mivel egyikük sem tért vissza és titkunk továbbra is háborítatlan, magától értetődőnek tűnik, hogy ezek a bajkeverők kudarcot vallottak. Talán elnyelte őket az óceán. Talán nem találtak senkit a külvilágban, mert az emberi civilizáció végleg felemésztette önmagát.

Ami engem illet, jelenlegi ciklusomban negyvenkét éves vagyok. (A prosperaiak tizenhat évesen indítják idejüket, nagyjából ebben az életkorban szállnak le az újrakezdők a kompról.) Jelenlegi társadalmi megállapodásom – az első – egy tizenöt éves, megújítható heteroszexuális házassági szerződés. Nyolc közösen eltöltött év után bátran állíthatom, hogy alapvetően boldogok vagyunk Elise-zel. Szerelmünk már nem lobog hajdani hevével, amikor szinte ki sem bújtunk egymásból. De az ilyesmi idővel csillapodik, átadja helyét egy könnyedebb, kényelmesebb kapcsolatnak, és mi most itt tartunk. Otthonunk, amelyet Elise gyámjai vettek – szerényebb bérezésű közalkalmazottként sosem engedhettem volna meg egy ilyen fészket – az egyik sziklaszirt tetején, Prospera déli partján áll. Sosem láttam Elise-t olyan lelkesnek, annyira elemében, mint az építkezés két éve alatt. Minden egyes napon órákon át sürgölődött az építészek, művészek és mesteremberek között, gondosan ügyelve rá, hogy a legapróbb részleten is ott hagyja a keze nyomát. Mi tagadás, az én lelkesedésem langyosabb volt; nincs olyan jó szemem ezekhez a dolgokhoz, mint a nejemnek, és jobban örültem volna, ha a városhoz közelebbi negyedben lakunk. Ráadásul zavart, hogy Elise gyámjai – főleg az anyja – ilyen nyomást gyakorolnak a mézeséveinkre. De a ház örömet okozott neki, így hát én is boldog voltam; azóta is a falai közt zajlik az életünk, fülünkben a szélfútta pálmalevelek sóhajával, talpunk alatt a partot marcangoló, fehér tajtékos hullámok morajával.

A Társadalmi Szerződések Osztályának Végrehajtó Részlegét vezetem a Hatos Körzetben, a munkám sokak szerint felkavaró, sőt hátborzongató. De én büszkén viselem a Révész nevet. Időnként meg kell olajozni a lélek fogaskerekeit, és erre szolgálok én – amikor például egy idős polgár mentális zavaroktól szenved, amelyek oly gyakran kísérik a ciklus utolsó éveit, és képtelen megtenni a következő lépést. Ezek a helyzetek kényessé fajulhatnak. De a legtöbb ember, még ha idegenkedik is a változás gondolatától, rábírható arra, hogy meglássa benne az értelmet. Útra kelni egy vadonatúj létezésbe; letenni egy élet felgyülemlett terhét és tisztára törölni az emlékezet tábláját; makkegészségesen születni újjá pozsgás arcú, csillogó szemű kamaszként – ugyan ki tudna ellenállni ennek a kísértésnek?

És mégis.

Megesik, hogy az emberek fejében kételyek merülnek fel az életről. Eszükbe jut az Ellátó Személyzet. Mennyire mást jelent számukra az élet. A régimódi születés, ahogy egy cuppogó, nedves, makulátlanul ártatlan mazsolaként zuhannak bele a létezésbe. Egy, csakis egy életet élve, amit szűkre szab a fürge idő. Kizárólag egyetlen embernek szentelni ezt a becses periódust. Minden napjukat a tisztes munka eredményeivel mérni (a frissen nyírt pázsit üdeségén, a kisuvickolt konyha sebészi makulátlanságán, a vetett, aratott és újra vetett termőföldön). Gyermeket szülni és nézni, ahogy lábra áll, járni kezd és belecseperedik az életükbe.

Hinni Istenben, aki nem létezik.

Elvont értelemben a mi életünk száraznak tűnhet az övékhez képest. Akaratlanul is érzek némi irigységet irántuk. De aztán belegondolok, mennyi nehézséggel és bánattal járnak az ilyen végleges kötődések. A szeretet kudarcot vallhat. A gyerekek előbb kerülhetnek sírba, mint a szüleik. A testet maga alá temeti a biológiai megaláztatások áradata, a kínok karneválja. Az Ellátó Személyzet számára nincs újjászületés, nincs menekülés az élet csapásai és fájdalmai elől. Így aztán az irigység elillan.

Mi marad utána? Tökéletes napok végtelen sora, és egy álom, amelyben a szerelem karjába zárva merülök el a csillagokban.

Egy bizonyos szerdán történt, nem olyan régen. Egy júniusi szerda volt, nem mintha fontos lenne a dátum, egyszerűen ekkor történt. Gyűrött, verejtéktől csatakos lepedő; az éjszaka képzeletbeli borzalmai (tenger, csillagok) szétfoszlóban; a reggel tengerszülte fénye arany gázként tölti meg a szobát; én, Proctor Bennett – prosperai, férj, Révész – kinyitom a szemem, és rögtön tudom, hogy üres a ház. Felkelek, nyújtózkodom, köntöst és papucsot húzok; a konyhában Elise hagyott nekem egy kanna kávét. Friss óceáni levegő tódul be a nyitott teraszajtón, átöblítve a házat. Töltök egy csésze kávét és kilépek a verandára.

Egy ideig csak állok a korlátnál, nézem a tengert. Régi szokásom így kezdeni a napot, hogy kitisztuljon az elmém. Néha az álmom azonnal eltűnik, akár egy kipukkant szappanbuborék. Az ilyen reggeleken abban sem vagyok biztos, frissen álmodtam vagy egy régi álmom jött elő. És akadnak reggelek, amikor az álom úgy megtapad az agyamban, mintha egy második réteget húznék a valóságra. Ilyenkor tudom, hogy képei könyörtelenül átszínezik érzéseim a nap derekáig.

Ez is egy ilyen reggel.

Mindig is álmodozó voltam – úgy is mondhatnánk, hogy egy ember álmokkal. Általában a mi világunk polgárai – beleértve a kisegítőket – sosem álmodnak. A közvélekedés szerint ez az ipari szennyezés mellékhatása, amely egykoron elborította a bolygót, bár ez még az üdvösebbek közül való. Elvégre ébrenlétünk olyan lenyűgöző, hogy mi szükségünk lenne efféle gyötrelmes agyszüleményekre? Így a prosperaiak nem álmodnak, bár ez nem teljesen igaz. A legvénebbek kivételt jelentenek. Munkám során gyakran tapasztalom rajtuk a következményeit. A nyugtalan éjszakákat és különös látomásokat; az elme fokozódó zavarát; a téboly végső rohamát, amelyet nézni is gyötrelem. A szakmám része, hogy ne hagyjuk eddig fajulni a helyzetet, de attól még megesik néha.

Többnyire sikerül elnyomni életemnek ezt a részét – de ez nem volt mindig így. Gyámság alatt álló fiatalként olyan erős lidércnyomások kínoztak, hogy néha az éjszaka közepén kipattantam az ágyból, kábult öntudatlanságban, és csupa értelmetlen dolgot műveltem. Megnyitottam az összes csapot. Megrongáltam egy lámpát. Kentem egy vajas-mézes kenyeret, és valami rejtélyes okból kihajítottam az ablakon. (Apám tétlenül nézte: addigra már gyámjaim eldöntötték, inkább nem avatkoznak közbe, nehogy kárt tegyek magamban.)

Mindez ma már mulatságosnak tűnhet, de akkoriban cseppet sem volt az. Idővel a helyzet annyira megviselte a gyámszüleimet, hogy anyám orvoshoz vitt. Alig pár éve érkeztem a komppal. A világ még új volt nekem, és eltekintve napi utamtól az Alapfokú Oktatás Akadémiájára, nem sokat láttam a szigetből. A busz bevitt a szárazföld szívébe egy kanyargós vidéki úton, a földek és kertek között, majd a semmi közepén tett le egy jellegtelen irodaépületnél. Mi voltunk az utolsó utasok. Az épület egy betonkockából állt, de kellemes táj vette körül, virágzó bokrokkal és selymes, zöld pázsittal, amelyet ádázul eláztatott az éjjeli esőzés. A portán egy nő felírta a nevünket, és megkért, hogy várjunk, habár a helyiség teljesen üres volt. Ahogy múltak a percek, lohadó izgalmam átadta helyét az intenzív szorongásnak. Tudtam, hogy az álmom jelenti a gondot. Valójában nem szívesen álmodtam. Mélyen felkavartak a képtöredékek és érzelmi viharok. De még nyomasztóbb volt a gondolat, hogy csalódást okoztam a gyámjaimnak. A várószobában gubbasztva félelmeim besűrűsödtek, akár a kocsonya, és szörnyű gondolat telepedett rám: kínos kudarc vagyok. Ha nem múlik el az álom, a családom visszaküld a Gyámkertbe. Mivel nem felelek meg az elvárásaiknak, elhoznak helyettem egy másik, arra érdemesebb fiút, mintha csak egy elhibázott ajándék lennék, amelyet jobbra cserélnek az üzletben.

Végre kinyílt a rendelő ajtaja. Az orvos, egy fiatal nő fehér köpenyben, halványkék szemmel és ezüstcsattal összefogott barna hajjal, bemutatkozott – dr. Patty néven –, majd behívott minket. A helyiség lehangolóan személytelen volt: sehol egy ablak vagy bármilyen dekoráció, nem volt más benne, csak egy vizsgálóasztal, egy műszerekkel teli üveges szekrény és egy szék anyámnak. Dr. Patty megkért, hogy vessem le az ingem és üljek fel az asztalra, ahol megvizsgált – leolvasta a szondámat, meghallgatta a szívem és a tüdőm, belenézett a szemembe, az orromba és a számba, mielőtt feltette a kézenfekvő kérdést. Nos, mondta, szóval álmodsz? (Bólintottam.) Milyen gyakran fordul elő? (Nem tudtam biztosan. Sokszor.) És emlékszem valamire ezekből az álmokból? (Hogy ijesztőek?) Lejegyezte a válaszaimat, felvezette őket a kartonomra, anyám beszámolójával együtt a vajas-mézes incidensről. Addigra már kész idegroncs voltam, a sírás határán. Biztosra vettem: olyan csúnyán eláztattam magam, hogy a rendelőből egyenesen a révhez visznek – és jelenlegi életem, alighogy elkezdődött, véget is ért.

De nem így történt. Dr. Patty félretette a kartonom és megnyugtatóan a szemembe nézett. Nos, jelentette ki, nem hinném, hogy aggódni kellene. Az ilyesféle álmok az én koromban elég szokatlanok, de egyáltalán nem példátlanok. A regenerációt követő első pár évben felszínre bukkanhatnak az előző ciklus foszlányai és szilánkjai. Időnként olyan éjjeli rémképek alakjában jelennek meg, amelyekről beszámoltam. Ne álomnak tekintsem őket, javasolta dr. Patty, inkább visszhangnak. A forrás már halott, de a hang még kitart, visszaverődve elmém falairól, míg végül elnémul.

Ami azt illeti, többé-kevésbé valóban ez történt. Néhány hónap elteltével az esetek megritkultak, végül teljesen elmaradtak, és mire elkezdtem az egyetemet, már nem is gondoltam rájuk. Az egészből csak egy fura incidens lett a ciklusom nyitányán, amelyen eltréfálkozhattunk a második koktél vagy a harmadik pohár bor után. Proctor, mesélj arról a mézes kenyérről! A gyámjaid tuti azt hitték, begolyóztál!

Legalábbis akkor még így gondoltam.

De az emlékem arról a délelőttről nem itt ér véget. Anyámmal visszamentünk a buszmegállóba. Habár dr. Patty magyarázatából nem sokat értettem (visszhangok a fejemben?), nagy kő esett le a szívemről. Normális vagyok, semmi okuk visszaküldeni a Gyámkertbe. A gondolattól mámoros jókedv fogott el, anyám mégis szótlanul kísért. Miután mellé ültem a padra, megpróbáltam felvidítani egy sor derűlátó megjegyzéssel, de mindhiába. Végül felém fordult, és hosszan, alaposan szemügyre vett.

Anyám nagyon csinos asszony volt, jóval fiatalabb apámnál. Csupán halvány szarkalábak látszottak a szeme és szája sarkában, dús, kakaóbarna haja ragyogott a napfényben. Mi tagadás, nem nagyon láttam a lelkébe. Például azt sem tudtam, hogy apám az első férje-e. (Apám már három szerződésen volt túl, amikor találkoztak.) Sosem tett említést a gyámjairól, nem beszélt ciklusa ifjú éveiről. Összességében valamiféle sóvár titokzatosság légköre vette körül – olyan nő volt, akiről az ember szeretett volna minél többet tudni –, és minden ismerőse szentül állította, hogy szokatlanul bőséges boldogság árad belőle. Nem mintha ő maga boldog lett volna, amit ma már erősen kétlek, inkább a jelenléte ébresztett másokban pozitív érzelmeket. Különleges tehetsége volt ehhez, ezt tanúsíthatom.

Ám aznap délelőtt nem ez történt azon a padon. Árgus tekintete megrémített.

– Tudod, hogy szeretlek – mondta. – Ugye?

Azon a különös napon ez a mondat volt a legkülönösebb. Egyik gyámom sem mondta soha, hogy szeret: az a fajta szülői szeretet, amelyet az Ellátó Személyzet tanúsított biológiai utódai iránt, nálunk nem volt sem elvárt, sem megkövetelt. Idővel talán, ahogy jobban megismerjük egymást, kialakul közöttünk egy szorosabb kötelék. De nem láttam okát, miért kellene szeretniük.

– Semmi baj – tette hozzá, miután nem feleltem. (Fogalmam sem volt, mit mondhatnék.) – Nem akartalak zavarba hozni. Csak ki akartam mondani.

Mélyen megdöbbentem. Miért beszél így hozzám, ilyen bizalmasan, mintha csak felnőtt lennék? Attól, hogy 180 centi magas voltam, még mit sem tudtam a világról.

– Tudod, Proctor, engem nem érdekel, mit mondanak mások. Nem hiszem, hogy olyan rosszak az álmaid.

– Tényleg?

– Sőt, inkább csodálatosnak tartom. – Közelebb hajolt. – Elárulok egy titkot. Nem te vagy az egyetlen.

Leesett az állam. – Nem?

– Egyáltalán nem. Ha engem kérdezel, csomó ember álmodik. Csak nem tudnak róla.

Átgondoltam ezt a fura ötletet. – És mi van veled? – kérdeztem. – Te is álmodsz?

Megint a távolba meredt, mintha valahol a semmiben rejtőzne a válasz a kérdésemre. – Időnként – felelte. – Legalábbis azt hiszem. Van egy érzésem… amikor felébredek. Mintha valahol máshol jártam volna.

Pontosan értettem, mire gondol: arra a benyomásra, mintha utaznék, elhagynám a világot egy másik kedvéért. – És mit gondolsz, szépeket álmodsz? – kérdeztem.

Kurtán megvonta a vállát. – Nem tudnám megmondani. – Visszanézett rám. – Az a lényeg, Proctor, hogy figyelj oda, mit üzennek az álmok.

– De hát nem emlékszem rájuk.

– Talán nem. Talán soha nem is fogsz, legalábbis nem úgy, ahogy gondolod. De akkor is ott vannak benned, az elméd teremtette őket. A részei annak, aki vagy.

– Még sosem gondoltam így rájuk.

Elkomorodott az arca. – Őszintén hiszem, amit az előbb mondtam. Remélem, te is találkozol majd a szerelemmel. Szeretni fogsz valakit… úgy, ahogyan én szeretlek. Ezt sose felejtsd el, rendben?

Úgy értette: egy nap el foglak hagyni. De ezt akkor még nem tudtam.

A hátam mögül hallom, hogy Elise visszajött a garázs fölötti műterméből. A kávém, amelybe épp csak beleittam, kihűlt a kezemben. Épp akkor lépek be a szobába, amikor Elise az étkezőasztalra teszi a portfólióját, a konyhába siet és kinyitja a hűtőt.

– Hát itt vagy – mondja.

Ragyogó bőr, világos szemek, energikus mozdulatok; termékeny reggel áll mögötte. Úgy öltözött, mintha készülne valahová, feszes nadrágot és bő blúzt visel, épp csak egy leheletnyi sminkkel – nem mintha szüksége volna rá. Az ezüst karkötők, amelyeken kívül más ékszert nem hord, csilingelve csúszkálnak a karján. Kirámolja a hűtőből a reggeli alapanyagait: répa, zeller, salátalevelek, B-vitamin komplex és egy citrom.

– Enned kéne valamit – javasolja, miközben rám pillant.

Nejem még Prospera toronymagas mércéjéhez képest is kivételesen gyönyörű. Sikeres modellkarriert hagyott ott a divattervezés kedvéért: az Életvezetési Minisztérium „Élj Kivételesen” kampányában óriási feltűnést keltett, arca magazincímlapokat ékesített, kicsattanó egészséggel mosolygott az óriásplakátokról a sziget minden autóútja mentén. Az emberek a mai napig felismerik – az ügyfelek, a fogadásokon megforduló vendégek, még a vízszerelőnk is –, a szemük felcsillan, amikor összeáll bennük a kép. Időnként – mint például most – még nekem is elakad tőle a lélegzetem.

– Proctor, hallasz engem?

Kizökkenek a mélázásból. – Bocs. – Felemelem a csészémet. – Csodás a kávé. Majd bekapok valamit az irodában.

Beleszórja a zöldségeket a turmixgépbe. – Mit csináltál odakint tegnap éjjel?

– Tessék?

A sivító turmixgép hirtelen elnémul, elmélyítve a csendet. Elise egy magas pohárba tölti a kotyvalékot.

– Hallottam, hogy odakint csörömpölsz. – Belekortyol a pohárba, majd apró, körkörös mozdulatot tesz vele. – Hajnali három körül.

Mit ne mondjak, felkavart a hír. Lehet rá valami észszerű magyarázat? Talán valami zajt hallottam és kimentem utánanézni? Lecsaptam a frigóra néhány falatért? Felébredtem az esőkopogásra és bezártam az ablaktáblákat? Legjobb tudomásom szerint átaludtam az éjszakát, mélyen, akár a bunda.

– Biztos a bor miatt. Az a sok maradékcukor. Nem tudtam aludni.

– Hát, tényleg sokat ittál. – Felhajtja a reggelijét és a mosogatóba teszi a poharat. – Gyere, mutatok valamit!

Kinyitja az ebédlőasztalon a portfólió mappáját, elővesz három krétavázlatot, majd szétteríti őket. Mindegyiken egy nőalak látható, magas derekú, félujjas koktélruhában, rakott szoknyával és hegyes bársonygallérral.

– Az idei szezonra. – Elise hátralép és összekulcsolja a karját. – Mit gondolsz?

Őszintén szólva nem sokat konyítok a ruhákhoz. Nehezen tudom elképzelni őket a valóságban. Hogyan festenének egy igazi nőn? Nem tudnám megmondani.

– Szerintem csodásak. – Felvillantom leglelkesebb „rendes-férj” mosolyomat. – A legjobb munkád.

– Melyik?

– Hogyhogy melyik?

– De hát mind különböző, Proctor.

Látom már, nem szabadulok egykönnyen. Átnézem a rajzokat, eltérésekre vadászva, de olyan aprók, hogy szinte lényegtelenek. Felveszek egyet és rámutatok, bár a választásom teljesen légből kapott. – Ez itt.

Elise kétkedve hunyorít rám. – És miért?

Ismét szemügyre veszem a képet. – Talán a gallér miatt. Visszafogottabb.

– Az összes gallér egyforma, Proctor.

Egy feszült pillanat múltán Elise kapkodva összeszedi a rajzokat.

– Talán tévedtem – mondom. – Hadd nézzem meg újra.

Rám se néz, csak megrázza a fejét, és visszateszi a terveit a mappába. – Nem, fején találtad a szöget. Mindegyik pocsék.

– Elise, nem ezt mondtam.

– Nem kellett. Nem is értem, mit gondoltam. Hihetetlen, hogy elpazaroltam rá az egész reggelt.

Semmi értelme a további mentegetőzésnek. Tíz éve vagyunk együtt, rég megtanultam, hogy az efféle beszélgetések állandó velejárói egy kreatív személyiséggel való együttélésnek, nem szabad mellre szívni őket. Délutánra Elise jókedve visszatér, és boldogan dolgozik majd egy újabb ruhán. Az állandó önmarcangolás egyszerűen az alkotó folyamat része, és csak növeli a lelkesedést, amikor a végén összeáll a kép (ez sosem marad el, Elise ruhái vagyonokba kerülnek a legjobb szalonokban).

– Hát – jelenti ki egy borús sóhaj után – azt hiszem, átöltözöm. Tornaórám lesz egy óra múlva, azután együtt ebédelek egy vevővel. Nem mintha tudnék neki mutatni valamit. – Figyelmes pillantást vet rám. – Tudod, néha aggódom érted, Proctor.

– Miért kéne értem aggódnod?

– Mintha mostanában, hogy is mondjam… olyan érdektelen lennél. Fél éjszaka ébren vagy, alig eszel, nem törődsz magaddal.

– Semmi bajom, hidd el. Sok dolgom van az irodában.

– Szóval a munka a hibás. Talán kereshetnél valami jobbat.

Megint egy ismerős lemez. – Mondtam már, hogy szeretem csinálni. Az embereknek szükségük van rám.

– Pont ezért vagy hetvenhét százalékon. Ne is tagadd, megnéztem a kijelződön az éjjel, amíg aludtál. A fürdőszobában hagytad.

A monitoromról beszél. Minden prosperainak van egy kis szonda az alkarjában, félúton a könyök és csukló között. Hajszálnál vékonyabb drótok vezetnek belőle a csontok mentén, egészen az agykéregbe ültetett szenzorokig. Ez a legfőbb eszközünk, amellyel szemmel tartjuk az élet folytonos apályát és dagályát – nem csupán az egészségi állapotunkat, de a szervezet teljes jóllétét biztosító gazdag, kifinomult mátrixot. Azt javasolják, minden este ellenőrizzük le a százalékban megadott értékünket, bár a legelszántabb egészségmániások mindenhová magukkal viszik a kijelzőjüket. Nagy általánosságban az én értékem nyolcvanöt körül mozog a harmincas éveim eleje óta, de mostanában csökkenni kezd az átlag: újabb és újabb százalékokat veszítek, amiket soha nem tudok visszadolgozni.

– Csak úgy elöl hagytad – mondja Elise. – Mintha azt akarnád, hogy lássam.

– Majd felmegy. Egyszerűen fáradt vagyok.

– Pont ezt mondom. Ez a munka kikészít. Rossz látni, milyen nyúzott vagy.

– Mi mást csinálhatnék?

Mosoly ragyogott fel arcán, mintha bátorítani szeretne. – Mit szólnál a festészethez? Szerintem menne neked. Vagy az íráshoz. Említetted, hogy írnál egy könyvet.

– Elise, sosem mondtam ilyet.

Nagyot sóhajt: nem vagyok együttműködő társ. – Akkor próbálj ki valami mást. Hagyd azt a sok vénséget. Most komolyan, szívem, nem is értem, hogy bírod velük.

– Nem az a lényeg. Fontos munkám van. Hasznosnak érzem tőle magam.

Szúrósan néz rám. – Ígérd meg, hogy elmész Warrenhez, rendben? Csak egy rutinvizsgálatra. Hogy kiderüljön, nincs komoly baj.

Warren régi barátom, sok éve ismerem. A Jóléti Minisztérium egyik fejese; hívhatjuk orvosnak, ahogyan engem közlekedési rendőrnek – rokon szakmánk van, de messze nem ugyanaz.

– Nincs semmi probléma, Elise.

– Majd ő eldönti. Fontos vagy nekem, Proctor. Nem esik jól, hogy ilyen letörtnek látlak. Csak a kedvemért, jó?

Ha kiderül, hogy kutya bajom, az legalább véget vet a nyaggatásnak. – Hát, ártani nem árthat.

– Akkor elmész?

Bólintok. – Igen, elmegyek.

– Remek.

Diadalmas mosollyal – mintha egyértelmű lenne, hogy neki lett igaza – futó csókot nyom a számra. – És az ég szerelmére, Proctor, egyél valami reggelit!

Eltűnik a hálószobában, és mire észbe kapok, már el is hagyta a házat. Igazán kár több szót pazarolni egy olyan helyzetre, amelyről mindketten tudjuk, hogy nem fog megváltozni. Elise-nek nincs is erre szüksége. Az egész inkább csak játék, amelyben a nejem kifejezi mélységes aggodalmát miattam; majd amint megszellőztette ezt a gondolatot, máris továbblép. Tapasztalataim szerint az emberi kapcsolatok nagy része efféle eszmecserékre épül, egyik sem valódi beszélgetés, inkább párhuzamos vallomások – mindkét fél előadja a maga belső monológját, nem is figyel a másikra, csak a végszavakra vár. Szó sincs cinikus lenézésről vagy holmi felsőbbrendűségi érzésről: ebben én sem vagyok különb másoknál.

Ám a beszélgetés felszíne alatt meglapul egy másik, kimondatlan probléma, amely lassacskán beárnyékolja a kapcsolatunkat: az örökbefogadás kérdése. Prospera polgárainak, eltérően az Ellátó Személyzettől, nem lehet saját gyerekük: az ismétlődési folyamat egyik mellékhatása a terméketlenség. Lényegében matematikai szükségszerűség (elvégre mind egy szigeten élünk), de általában semmi kifogásunk ellene: egyfelől módot ad a következmények nélküli szexuális kalandokra, másfelől megkíméli a nőket a gyermekszülés veszélyes és alakkárosító megpróbáltatásaitól. Annál népszerűbb az örökbefogadás, és nyolc közös év után a párok többsége már elindult a gyermeknevelés útján.

De Elsie és én valahogy nem tudjuk rászánni magunkat. Általában a nők erőltetik a dolgot, a férjek többé-kevésbé csak sodródnak az árral. A mi esetünkben azonban épp az ellenkezője a helyzet: én akarom az örökbefogadást. A késztetés ereje engem is meglep, szinte a semmiből tört rám az érzés, minden előzmény nélkül. Pontosan emlékszem az első pillanatra: nem azért, mert valami nyilvánvaló okból származott, hanem mert a semmiből jött. A teraszon heverésztem, egy szokásosan kellemes szombat délutánon, Elise-nek valami programja volt, amikor a derült égből csapott le rám a hiányérzet. Olyan különösen tiszta volt, hogy rögtön felismertem: valaki hiányzik az életünkből. A felismerés izgalma kis híján rögvest útnak indított az első gyámiroda felé, hogy kitöltsem a kérvényt. De amikor Elise hazaért és elújságoltam neki, mi történt, abban bízva, hogy osztozni fog a lelkesedésemben, alig tudtam ráirányítani a figyelmét – kis híján fel sem tudtam rá hívni.

– Érdekes ötlet – vetette oda, ahogy átvágott a konyhán, útban a teraszról a nappaliba. (A nyomában loholva magyarázkodtam neki.) – Ez még fel sem merült bennem – folytatta. – Most komolyan, Proctor, mikor lenne időnk rá? – Vagy valami ilyesmit. Egy nappal később ismét felhoztam a témát, majd pár napra rá megint; mindkét alkalommal ugyanazzal a homályos elutasítással fogadta, így aztán feladtam, abban bízva, hogy magától is meggondolja magát. Erre azonban nem került sor, és kezdem azt hinni, hogy soha nem is fog.

Ugyanakkor itt van az alacsony százalékom problémája. A reggelből lassacskán délelőtt lett, de szerencsére igazgatóként kötetlen a munkaidőm: úszónadrágot húzok, kerítek egy törülközőt a fürdőszobából, majd a hosszú lépcsősoron lerobogok a partra. A reggeli ködpára már felszáradt, a napfény azonban még mindig lágy, csábító, rózsás színben ragyog; a víz tükörsima, mint reggelente általában, mígnem a felmelegedő szárazföld szelet támaszt dél felől és felkavarja a hullámokat.

Belegázolok a tengerbe, majd lebukom a mélybe.

Tudom, mire gondolnak: a reggeli úszással szeretném elmélyíteni és meghosszabbítani az álmomat, felszínre hozni a részleteket, hogy fény derüljön a rejtélyes nő arcára. Részben így is van. Valóban furdal némi kíváncsiság. De mindig is vonzódtam a vízhez. A ciklusom kezdetétől fogva rajongok az óceánért, az egyetemen versenyszerűen úsztam. Ma már nem vagyok valami nagy spíler – az az idő elmúlt, fiatalabbak léptek a helyembe –, de a lelkem otthonosabban érzi magát a tengerben, mint bárhol máshol. (Elise furcsamód pont az ellentétem: egyszerűen utálja a vizet. Amióta csak együtt vagyunk, jóformán a lábujját se mártotta be egy medencébe.)

Úszni kezdek kifelé, izmaim lassan bemelegszenek, az elmém elmerül a kartempók és lábtempók, belégzések és kilégzések ritmusában. Alattam népes halrajok suhannak el, ezüst villanásokkal a nagy kékségben; hínármezők hullámzanak az áramlatban, mintha egy integető tömeg köszöntené jöttömet. Fél kilométer után irányt váltok, és párhuzamosan úszom a parttal, megteszek még fél kilométert, azután visszatérek a szárazföldre, és mihelyt kilépek a hullámokból, észreveszem, hogy nem vagyok egyedül.

Egy fiatal lány ül a homokban, engem figyel. Egy-két éve szállhatott le a kompról, nyurga, kissé suta, hószőke haja koboldfrizurára vágva (azért ismerem a kifejezést, mert egy rövid ideig Elise is kísérletezett vele), sortot és több számmal nagyobb férfiinget visel. Ismerem ezt a lányt, ugrik be – pontosabban tudok róla. Már nem emlékszem, hol hallottam a történetét. De nincs kétségem, hogy ő az. A sebhelyből tudom.

A friss újrakezdők nem teljesen üres elmével szállnak le a kompról. Noha érzelmeik tompák, rendelkeznek egy alapszókinccsel, amellyel elboldogulhatnak, tisztában vannak az egyszerű számtani műveletekkel és a világ fizikai működésének elemi elveivel. Például szinte kivétel nélkül ismerik az órát, önállóan öltöznek, bekötik a cipőfűzőjüket és elvégzik az általános házimunkákat, minden utasítás nélkül. Néhányan még összetetteb tevékenységre is képesek, mondjuk tudnak biciklizni vagy telefonálni (nem mint ha lenne kit hívniuk). Amit pedig nem tudnak, azt gyorsan megtanulják; sasszemű megfigyelők, született utánzók, mindenkit kérdésekkel nyaggatnak, és úgy falják az új információkat, akár egy háromnapos éhező a lakodalmi menüt. Még egyfajta kezdetleges önképpel is rendelkeznek. Van saját ízlésük, kedvenc ételük, ruhájuk, barátjuk – sőt, meglepően ragaszkodnak hozzájuk. Előszeretettel beszélnek magukról, akárcsak a tipikus partigyilkosok. Roppantmód elfogultak és többnyire házsártosak, de ugyanilyen lenyűgöző elánnal tudnak örülni is. Tömören fogalmazva: pont olyanok, mint a kisgyerekek, bármilyen nagyra is nőttek.

Ugyanakkor, akár a kisgyerekek, nem hallgatnak a józan észre. Megátalkodott hazárdőrök, makacsul mennek a maguk feje után. Kész csoda, hogy nem fulladnak vízbe vagy kerülnek kocsi alá az első héten; jóformán nincs olyan társasági összejövetel, ahol ne lehetne hallani egy kialvatlan gyám kétségbeesett beszámolóját valami halált megvető ostobaságról. Általában a történet jó véget ér egy csattanó kíséretében, és néhány megviselt sorstárs megértő kacaja fogadja. De nem mindig.

Lásd ezt a lányt a sebhellyel.

Ahogy találkozik a tekintetünk, rögtön megérzem, hogy jelenlétem nemkívánatos. A lány egyedül van a gondolataiba merülve. De a part teljesen kihalt, talán csak mi ketten vagyunk ezen a több kilométeres homokpadon; nem egymás mellett elúszó bárkák az éjszakában, inkább karambol felé tartó járművek. Kikerülhetetlen a köszönés.

– Helló – üdvözlöm vidáman. – Szép jó reggelt!

Nem felel semmit, de nem is veszi le rólam a szemét. Felsétálok a homokon. Valahogy ziláltnak tűnik, de tudom, hogy az első évek szeszélyes időszakot jelentenek. A sebhely nem olyan csúf, mint hittem – csak egy rózsaszín, cakkos vonal a bal szemétől a szája sarkáig. (Horzsolás? Égés? Már nem is emlékszem.) Egy kis alapozóval sokat lehetne javítani rajta. Paradox módon a heg csak kiemeli arcának szabályos arányait (sötét, kerek szemek, határozott áll és formás, fitos orr, amelyet meglehetősen fent hord), miközben emlékezteti a szemlélőt, milyen könnyű tönkretenni a tökélyt – más szóval, mennyi kockázatot rejt az élet, bárhogy is próbáljuk tagadni.

– Nem zavar, ha letelepszem egy kicsit? Kissé kifulladtam.

Alig egy méterre állok tőle. Megvonja kecses vállát, karjával még mindig felhúzott térdét ölelve.

– Senki nem téved errefelé – teszem hozzá, hogy jobb kedvre derítsem. – Ez a nap legszebb része.

Elnéz mellettem a tenger felé, hunyorogva a délelőtti napsütéstől. – Jó messzire kiúszott. Figyeltem.

– Nem volt az olyan messze.

Rég elmúlt kilenc óra. Eszembe jut, vajon mit keres itt ilyenkor – az iskolában lenne a helye. Persze semmi közöm hozzá, de van egy halvány érzésem, hogy szívesebben lenne bárhol máshol.

– Én nem tudok úszni – jegyzi meg közömbösen. – Van egy medencénk, csak sose használja senki.

– Nagy kár. De előfordul. – Leülök a homokba. – A nevem Proctor.

Ismét megrántja a vállát. Akárcsak kortársai, ő is mestere a nemtörődömségnek. És úgy tűnik, a bemutatkozással sem törődik.

– Miért van úgy oda érte? – kérdezi.

– Mire gondolsz?

– Az úszásra. Biztos bírja, különben nem úszna ennyit.

Most én rándítom meg a vállam. – Mindig is szerettem. Megnyugszom tőle.

– Mire gondol közben?

Tetszik a lány egyenes stílusa. – Nagyjából semmire. Épp ez benne a jó.

Fontolóra veszi a válaszomat, majd ismét a távolba mered. – Hát, klassz lehet – jelenti ki végül. – Nem gondolni semmire.

A helyzet súlyosabb, mint hittem. Nem mintha mások sosem éreznék ezt néhanapján. Velem is előfordult, épp ezen a parton.

– Próbáld ki – javaslom neki, hogy oldjam a komorságát. – Szívesen megtanítalak, ha van kedved hozzá.

Semmit nem mond az ajánlatomra; úgy tűnik, mintha meg sem hallotta volna. Pár pillanatig hallgat, majd megszólal:

– Mit gondol, mi lehet odakint? – Állát a horizontra szegezi. – Ha már annyit jár arra.

A víz felé fordulok; előttem a tenger, az égbolt és a tökéletes, vízszintes határvonal a kettő között. Egy kör, ami átéri a világot.

– Nem lehet tudni.

– De… valami biztos van ott.

Szeméből látni, hogy elgondolkodott, mintha valami rejtélyen törné a fejét. Bárcsak jobb válaszaim lennének.

– Maga olyan, aki révbe viszi az öregeket, igaz? – kérdezi hirtelen. – Egy révész.

Biztosan a gyámjaitól hallott rólam.

– Nem teljesen. A legtöbb ember önként megy, ha elérkezik az ideje.

– Mert megöregedtek.

– Pontosan. Még inkább a kíváncsiság miatt, hogy mi jön utána. Hogy újra leélhetnek egy életet.

– És mi van magával?

– Mi van velem?

– Milyen érzés odavinni őket? Szomorú olyankor?

Eltart egy percig, amíg átgondolom a kérdést; nem szoktam ilyesmin rágódni. Végzem a dolgom, a munkám hasznos, értek hozzá, és az emberek megbecsülnek. A nyugalmazott személyek érzelmei számítanak, nem a révészé. Ezzel a logikával mérem az életem.

– Nem mondanám.

Szúrósan rám néz. – Nem hiszek magának.

– Miért nem?

– Habozott. Nem válaszolt azonnal.

Meghökkent a nyers őszintesége. És az is, hogy talán igaza van. – Bonyolult kérdés. Nem lehet igennel vagy nemmel felelni rá.

A fény lassan délelőttbe hajlik, tiszta és ragyogó, szellő támad a tenger felől, kicsiny, sistergő hullámokat vetve a parton.

– Már bocs, hogy így faggatom – mondja a lány. – Bunkó voltam.

– Nem kell elnézést kérned. – Megnyugtatóan rámosolygok. – Jók a kérdéseid.

Belemarkol a homokba, majd hagyja kiperegni az ujjai közt. – Tudja, nem szabadna itt lennem.

– Sejtettem. De én is lógok, az igazat megvallva.

– Tényleg?

– Túl szép napunk van, hogy egy irodában gubbasszak. Neked viszont ideje lenne visszamenned. A gyámjaid már biztosan aggódnak.

Gúnyosan felhorkan. – Ki van csukva. Kisebb gondjuk is nagyobb nálam, elhiheti.

– Ez biztosan nem igaz.

– Na ja. – Nézi az utolsó lepergő homokszemeket. – Azért ezt jobban tudom magánál.

Pár percig nézzük a sistergő hullámokat, egymás mellett ülve. Elfogyott a tudományom; jóformán egyetlen fiatalt sem ismerek, nem tudom, milyen tanácsot adhatnék neki a szokásos frázisokon kívül. Nézd a napos oldalát! Holnap is lesz nap. Nem rosszak, de akkor is csak közhelyek, és úgy érzem, azonnal átlátna rajtuk.

– Hát – mondom végül, megtörve a csendet –, nekem mennem kell. – Felállok, és lesöpröm magamról a homokot. – Igazán jó volt beszélgetni veled…

– Caeli.

Caeli, a latin caelus szóból: mennybéli. Kellemes meglepetés, hogy emlékszem a szóra rövid és dicstelen egyetemi tanulmányaimból. Illik hozzá, ahogy ez megesik néha a nevekkel.

– Nagyon örültem a beszélgetésnek, Caeli. Ne maradj sokáig, jó? Tudom, nem hiszed, hogy hiányolnak, de attól még így van.

Elfintorodik. De mosolyog közben, alighanem mulattatja kissé atyai aggodalmam.

– Rendben, ha ettől jobb magának. – Rövid szünet jön, egyikünk sem tudja, hogyan tovább. – Hát, viszlát, talán még találkozunk.

Különös. Időnként az ember összeakad valakivel, akiben azonnal magára talál. Ki tudja, mi lehet ennek az oka? Mégis pontosan így érzek ezen a júniusi szerda délelőttön. Mintha szereztem volna egy barátot.

– Arra mérget vehetsz.

Nekivágok a partnak. Nem nézek vissza, úgy érzem, azzal megsérteném a frissen sarjadt bizalmat köztünk. De még húsz lépésre sem járok, amikor utánam kiált.

– Komolyan mondta?

Megfordulok.

– Hogy megtanít úszni.

A kérdés megnyugtat. Úgy tűnik, a jövőre gondol, máris van miért felkelnie.

– Persze – felelem. – Mindenképp.

Bólint, majd ismét kinéz a tengerre. – Azt hiszem, örülnék neki – mondja. – Szerintem minden embernek tudnia kell úszni.

A lépcső aljáról meglátom Doriát, a bejárónőnket, ahogy sürgetőn integet.

– Bennett úr! Bennett úr!

Meggyorsítom a lépteimet. – Mi a baj? – Alacsony, kissé tömzsi asszony, valahol negyven és a halál között.

– Egy férfi keresi.

– Egy férfi? Ki?

– Nem mondta. A házban várja.

Lefogadom, az irodából jött valaki, hogy berángasson. Sóhajtva felkapok egy törülközőt a halomból, és visszamegyek a házba.

– Bennett igazgató?

Látogatóm a nappali közepén áll – a kellős közepén, mintha attól félne, hogy lever valamit –, kezében egy aktatáska a részleg emblémájával. A szokásos zöldfülű ficsúr, végtelenül fess, tartása szálegyenes, arcán őszinte buzgalom, sötét öltönyt, komor nyakkendőt és fényes oxford cipőt visel.

– Igen.

– Jason Kim. – Elém nyargal, kinyújtott kézzel. – Maga mellé osztottak be.

Leesik az állam. Rég túlvagyok már azon, hogy gyakornokot bízzanak rám.

– Hadd valljam be, Bennett igazgató – áradozik –, ez valódi megtiszteltetés nekem.

– Sajnálom, kedves… Kim, igaz?

– Igen, uram. De kérem, hívjon Jasonnek. Csak simán Jasonnek.

– Attól tartok, valami hiba történt. Nekem senki nem szólt erről.

Már elő is veszi a megbízólevelét. Az aljára pillantok, az aláírást keresve. A sajátom.

– Amikor közölték, hogy önhöz osztanak be, el sem hittem. Minden esettanulmányát olvastam. Igazi mesterművek.

Úgy tűnik, saját nagylelkűségem áldozata lettem. Pár hónapja, miután szembesültem az újoncok csökkenő számával, felküldtem egy jelentést azzal a javaslattal, hogy a friss gyakornokokat párosítsuk rangidős végrehajtó tisztviselőkkel. Inkább csak kósza ötlet volt, nem hittem, hogy bármi is kisülhet belőle. És holtbiztos, hogy nem magamra értettem. Persze ott volt az aláírásom, de naponta tucatnyi ilyen iratot írok alá, jóformán ügyet se vetve rájuk.

– Mi lenne az első feladatom?

Visszaadom a levelet. – Mint látja, Jason, sok dolgom van ma délelőtt. – (Nyilván ezért feszítek előtte egy szál vizes fürdőnadrágban.) – Mi lenne, ha találkoznánk később az irodámban. Átvennénk néhány alapszabályt. Mondjuk kettőkor.

– Sajnos az lehetetlen, uram. – Belenyúl a táskájába, és előránt egy másik levelet, halványkék borítékban. – Az asszisztense azt mondta, adjam át ezt önnek.

Azonnal tudom, hogy mi van benne: egy nyugalmazási szerződés. A szerdai komp egykor indul, és valaki az utolsó pillanatban döntött úgy, hogy távozik vele. Előfordul az ilyesmi: egyesek, ha már elszánták magukat, szeretnek mielőbb túlesni rajta. A legjobb halkan elillanni. Úgy érzem, én is ezt választom majd, ha eljön a napja. Kész, vége – még akkor is, ha ez mindenem.

Annál ritkábban fordul elő, hogy egyenesen hozzám jön a szerződés, nem pedig valamelyik beosztottamhoz – ráadásul házhoz hozza egy csillogó szemű buzgómócsing újonc, aki olyan frissen nyomott, hogy még nedves rajta a tinta.

– Várjon meg odakint a kocsinál, kérem.

Az órájára pillant. – De Bennett igazgató…

– Tudom, mennyi az idő, fiam. Kezdjük az első szabállyal. Figyel?

Megdermed. – Hallgatom, uram.

– Első szabály: tegye, amit mondok, méghozzá nyomban. Nincs ebben semmi személyes vagy komplikált. Csak tartsa be, és jól megleszünk.

Buzgón bólint és behúzza a farkát.

– Indulás.

Máris becsukódik mögötte a bejárati ajtó. Hirtelen fáradtság tör rám: semmi kedvem egy hátulgombolóst bilire szoktatni. Mint ahogy az utolsó pillanatban a révhez rohanni sem. Biztosan ez is afféle hirtelen elhatározás, ami a döntő pillanatban rémülten elpárolog, kínos jelenetet okozva. Ha aláírták a szerződést, már nincs visszaút: a nyugalmazottnak mennie kell, akar vagy sem. Megvannak erre az embereink, és elég durvák tudnak lenni.

Arra vonatkozóan, hogy miért egyenesen én kaptam a szerződést, két magyarázat lehet – és egyik sem tölt el örömmel. Egy: a jelentkezés nem önkéntes volt. A kérdéses személy monitorán tíz százalék alá csökkent az érték, ezért a bíróság kényszernyugalmazást rendelt el. Az ilyesmi elég kacifántos helyzet. A nyugalmazott valószínűleg nem képes a saját jól felfogott érdekében cselekedni, és mások is belekeveredhetnek: egy házastárs, aki képtelen búcsút mondani, vagy egy gyámolt valami anyagi érdekeltséggel. Ilyen esetekben egy sokat tapasztalt révész – többnyire a vezetőségből – felügyeletét igényli az eljárás.

A második lehetőség: ismerem az illetőt.

Elhalasztva a választ a kávézóasztalon hagyom a borítékot, és összekapom magam a napra. Mire készen állok – lezuhanyozva, megborotválkozva, sötét öltönyben és fényes derbi cipőben – már 10:05-öt mutat az óra. Óvatosan félrehúzom a hálószoba függönyét. Az árnyékom odakint vár, a kocsim orrához támaszkodva: az autó frissen mosott, szénfekete vállalati négyajtós. Hevesen süt a trópusi nap, lefogadom, hogy szegény fickóról szakad a víz vadonatúj öltönye alatt. Megnézi az óráját (nagyjából huszadjára), majd nagyot sóhajt a nem túl meglepő hírre, miszerint az idő kérlelhetetlenül halad, akár tetszik neki, akár nem.

Visszasétálok a nappaliba és kinyitom a borítékot.

Most, hogy visszagondolok, felmerül bennem a kérdés: tudtam előre? Nem csak a nevet a szerződésben, arra igazán nem volt nehéz rájönni. De a többit is tudtam? Végigfutott a hideg a hátamon, amikor felbontottam a mappát; talán megéreztem, hogy mi következik?

Az emberi elme csodás dolgokat művel, elképesztő mutatványokra képes. Az egyetlen szerkezet a természetben, amely képes az ellenkezőjét gondolni annak, amit tud. Az élet fényes, nyüzsgő felszíne – ez a kulcsa. Oly könnyedén elvonja a figyelmünket, akár egy bűvész, aki egyik kezével meglendíti a varázspálcáját, miközben a másikkal kiránt egy nyulat az ingujjából. Tessék csak, itt ez az aranyló reggel, itt ez a gyönyörű tenger. Itt a pompás otthonom, a szerető feleségem, a reggeli csésze capuccinóm, a frissítő úszás a nap elején. Inkább nem nézünk jobban mögéjük, mert nem vágyunk rá, és nem is várják tőlünk. Erre épül a világ, egy szemfényvesztésre: elhiszünk valamit, ami homlokegyenest ellenkezik a valósággal.

Újra csak azt kérdezem: tudtam előre?

Persze hogy tudtam. Még szép, hogy tudtam, baszki.