Sirpa Kähkönen

Gránitember

Fordította: Huotari Olga

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-74-6

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sirpa Kähkönen: Graniittimies /Otava Publishing Company Ltd., Keuruu 2014/

Copyright

© Sirpa Kähkönen, 2014

Hungarian translation © Huotari Olga, 2024

Published by agreement with Rights & Brands

Kiadja a Polar Egyesület

Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné dr. Stark Zsófia

www.polarkonyvek.hu

polarkonyvek@gmail.com

A borítóképet Borsódy Eszter készítette

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

Amikor Utópia kapui becsukódnak,

csend száll az emberek közé.

ADIENNE BOULERON: MÉMOIRES D’UNE PÉTROLEUSE

KIADATLAN KÉZIRAT, 1879

I

PETROGRÁD

1922 TÉLUTÓJÁN ÉRKEZTÜNK ebbe a városba, nem sokkal az után, hogy a férjem kiszabadult a fogolytáborból, és összeházasodtunk.

Márciusi erdőkben síeltünk, mély és tapadós hóban, az észak-finnországi nagy fenyvesek nem akartak átengedni minket. Benyomultunk ebbe az országba, elhomályosult szemmel küzdöttük át magunkat a hótorlaszokon, hátizsákkal a hátunkon, kezünkön anyáink kötötte egyujjas kesztyű.

Azért jöttünk el, mert a férjem forrófejű volt és büszke, nem akart munkát könyörögni azoktól, akik becsapják az ajtót a vörösök előtt; hittünk és bíztunk abban, hogy létezik olyan ország, ahol a munkás szabadon élhet. Azért jöttünk el, mert annyi sok könyvet olvastunk. És a szerelem miatt is. Akár a föld belsejébe vagy a tenger mélyére is követtem volna a férjemet.

A hátizsákunkban használhatatlan dolgok voltak: jobb rend ruha, egy darab szappan, tananyag a nő és a szocializmus témában, ceruzák és füzetek – ezekkel gondoltuk építeni a jövőt. Szerszámok hasznosabbak lettek volna. Vasúti síneket, gyapjút, papírt, oltótűket, talicskát és nyomdagépet kellett volna hozni.

Mögöttünk maradt, amit hazának hívnak, ami hátat fordított nekünk, még mielőtt mi neki. Mögöttünk maradt az anyanyelv és a nevünk – amikor az itteniekkel találkoztunk, nem számított többé, hogy hívtak minket korábban. Akik fogadtak, azoknak Klara és Ilja voltunk. Arra nem gondoltunk, hogy megváltoztassuk a vezetéknevünket.

A forradalom fiatal volt, és úgy véltük, szükség van ránk az építéshez. Akik fogadtak, sápadtak voltak, véres szemmel néztek ránk, és azt mondták: még visszafordulhattok és hazamehettek, de mi mégis kitartóan haladtunk a célunk felé. Falnak támasztottuk a síléceinket, és merev lábbal elindultunk. Én még egyszer visszapillantottam a vállam fölött, milyen jó lécek. Ekkor felnevettek a fogadóink: ahová mentek, nem kellenek ezek ott nektek.

Nem volt igazuk, de ez csak később derült ki. Sokszor lett volna szükségem a léceimre.

A párt adott engedélyt arra, hogy jöjjünk, és a párt utasított arra is, hogy Petrográdba menjünk lakni. A férjem gépész volt, és azt a feladatot kapta, hogy javítsa meg a Rakov utcában Gambs bútorkészítő mester városi házában a kazánt. Ott laktunk egész tavasszal a kazánházban, akár az ősemberek. Fény az nem volt, meleg viszont bőven. Sokkal jobb sorunk volt, mint több tízezer embertársunknak. Még nem tudtam, hogy már a síeléskor gyermeket vártam, aki a kétszeres sötétségben a maga halk tempójában fejlődött.

Egy reggelen, mikor a kazánházból felmentem az udvarra és kisétáltam a kapun az utcára, felfogtam, hogy itt a tavasz. Az egész Rakov utca zölden ragyogott – útifű levelei bújtak elő az utcakövek réseiből, a Lassalle téren magasra nőtt fű hajladozott. A széles Október 25. sugárúton gödrök tátongtak, a gebék beléjük botlottak, a kocsik kerekei beléjük huppantak. Egy maroknyi útifűlevelet szedtem a kapunk előtt, és egyenként megettem őket. Ekkor döbbentem rá, hogy terhes vagyok.

A vidékiek nem akarják etetni Petrográdot, mondták. Később megértettem, hogy ez nem mindig az akaraton múlt. Én azonban szilárdan akartam hinni abban, amit olyan észszerűen magyaráztak el nekünk. Gyakran kenyér nélkül maradtunk, tejet csak ritkán kaptunk.

Májusban veteményest ástam az udvaron, de sehonnan sem tudtam magokat vagy krumplit szerezni. Dolgozni akartunk, nagy volt bennünk a tenni akarás, de nem javíthattuk meg az egész hatalmas várost – méreteit semmihez sem tudtuk hasonlítani. Mi kisvárosról álmodtunk, amelyben a világos faházak madárrajként pihennek a tóparton, viszont egy óriás torkában ébredtünk, köves szakadék mélyén. De a hőkazán meg lett javítva, és én arra gondoltam, hogy a születendő gyermekemnek nem kell fáznia, száraz szobában lakhat majd. A Rakov utcai házban ígértek nekünk lakást, ahová az ősszel költözik majd a Nyugati Kisebbségi Nemzetek Egyeteme. Én egyetemi diák leszek, a férjem pedig mérnöknek fog tanulni a Rabfakon[1], és közben folytatja a ház rendbehozatalát. Életünkben először nyílt lehetőségünk tanulásra.

A lakásunk az udvarról nyílt, egy szobából és konyhából állt. Vizet a tűzcsapból kellett hozni, mert a ház vezetékeit még javították, és az első nyáron még nem jöttem rá, hogy nem szabad a vizet forralatlanul inni. Ezért betegedhettem meg: felszökött a lázam és hánytam. És két nap után vérezni kezdtem, erősen. Ilja elindult orvost keresni, pedig kértem, ne hagyjon egyedül.

Ilja az Október 25. sugárút végéig futott, az Urickij térre ért, ennek a túlsó szélén van a cári palota. A tér kövezetére fekete és fehér kockákat festettek, amelyekben férfiak álltak különböző felszerelésekben. Egy részük vöröskatona volt, másokon püspöksüveg, megint mások vállán meg papundekliből készült lófej.

És a faemelvényen két parancsnok állt, akik felváltva kiáltoztak parancsokat bádogtölcséren át a feketéknek és a fehéreknek.

Ilja megkérdezte egy magas férfitól, aki köpenybe burkolódzva, hosszúkás kalapban állt a kockás terület sarkában, hogy mi a csoda történik itt. A férfi azt válaszolta, hogy nagy élő sakktorna van folyamatban, és hogy ő az egyik bástya. Mondta Iljának, hogy maradjon nézőnek, az élő sakk kellemes időtöltés. Nem időtöltésre van neki szüksége, felelte Ilja, hanem orvosra, megvizsgálni beteg feleségét, aki a végét járja, ha már meg nem halt.

A férfi azon nyomban levette a jelmezét és jött Iljával, pedig a parancsnokok utána kiabáltak – ugyan csak kevéssé lett kitanítva felcserségből, de az is több a semminél. Miközben a Rakov felé loholtak és Ilja oroszul habogott neki, hirtelen ékes finn nyelven szólalt meg: Elvtárs, én is finn vagyok, és Tom a nevem. Ez nem volt olyan nagy csoda az akkori Petrográdban, mert az idő tájt sokan voltunk ebben a városban, alacsonyabb és magasabb beosztásban és kétkezi munkásként egyaránt.

Tom eljött hozzánk, és szerencsétlen állapotomat látva azt mondta: ez a nő meghal, ha nem kap orvosi ellátást. Ezután karjában vitt el a Volodarszkij sugárút mögötti klinikára. Így én és Ilja már nem csak kettesben voltunk a városban, és kezdetét vette baráti körünk kialakulása. Elvesztettem azt, aki családdá tett volna minket, de csak most fogtam fel, hogy mégis lett családunk, a barátokból. A magas férfit Tom Velikanovics Mehrnek hívták, ezt a nevet választotta itt magának, és már a forradalom előtt átjött Viborgból.

És mikor Ilja tudakolta tőle, mit csinál, azt válaszolta, hogy piramist. Először nem hittük el, de igaz volt. Tom a Fontanka csatorna partján a Ciniselli cirkuszban dolgozott emberpiramis alapzataként, más számokban pedig kisegítőként.

Tom lelkes olvasó is volt. Azon a nyáron egyedül feküdtem otthon, és a nyitott ablakokon át hallottam, ahogy az Ilja vezette javítóbrigád haladt munkájával a ház lakásaiban, amelyeket az iskola számára tataroztak. Sokat gondoltam az elveszített gyermekre, olyan nagyként, kifejlettként, hogy gyakran igen erősen vágytam utána. A hidegrázások szünetében rá kellett döbbennem, mit is tettem anyámmal, amikor anélkül indultam el Iljával otthonról, hogy megmondtam volna, hová megyünk.

Az udvar mélyének forró csatorna levegője beáramlott a szobánkba, kopogtak a kalapácsok és csikorogtak a fűrészek az iskola termeiben, a férfiak hangja visszaverődött a kőfalakról. Én az oldalamon feküdtem, és úgy fogtam a varkocsaimat, mintha mentőkötélbe kapaszkodnék, és azt kívántam, bárcsak visszafordulna az idő, és ne ittam volna meg azt a pohár mérgező petrográdi vizet, amit a veszteségem okának tartottam.

Ezeken a délutánokon Tom gyakran eljött a próbák után, könyvvel a hóna alatt. Öltözékéből áradt a cirkusz szaga: fűrészpor, állatketrec, friss izzadtság, zsíros testfesték. Minden illatot sokkal erősebben éreztem, mint bármikor azelőtt vagy azután, és azt lehetett volna hinni, hogy a Tommal érkezett fuvallatoktól tört rám az émelygés. De én úgy burkolództam beléjük, mint anyám sokszínű takarójába.

És behunytam a szemem, megfeledkeztem a fájdalomról, mert ott volt Tom, az ágyam mellé húzta a lócát, és felolvasott a könyvéből. Egy városról szólt, amelyet sebes folyó szelt át, és egy országról, amely sziget volt. És ezen a szigeten és ebben a városban boldog nép élt, egy bölcs férfi volt a vezetőjük. Minden cselekedetüket észszerűség és szerénység és mértékletesség vezérelte, és mindennek a célja a munka volt. Pénzük nem volt és az aranyat sem szerették, ellenkezőleg, megvetették azt. Ennek a városnak a raktáraiba a vidékiek bőségesen hoztak minden jót, és a raktárakból bárki vihetett mindent, amire szüksége volt, és senki sem volt kapzsi és nem zsákmányolta ki a többieket. És a városi nép olyan házakban lakott, ahol mindig nyitva álltak az ajtók és védett belső udvarukon virágok nyíltak. Ebbe az országba mentem el Tom vezetésével és álmomban egyike voltam azoknak a nőknek, akik gyapjúköpenyt viselve nagy élvezettel művelték a kerteket.

– Nem kellene írni az anyádnak? – kérdezte Tom egy napon, mikor teljesen átizzadva ébredtem és körülnézve nem tudtam hol vagyok, és milyen idegen férfi ül az ágyam mellett. Megráztam a fejem, de Tom elvett egy papírlapot és ceruzát az asztalról és írni kezdett, motyogva: „Kedves asszonyom, egy felcser ír most Önnek. A leánya kissé betegeskedett, de a lehető legjobb ápolója van, vagyis én. Nem hallottam nevetni őt és szeretném tudni, hogyan hangzik az. Mondja el, mivel tudnám őt megörvendeztetni.” Tenyeremet a kezére tettem és megakadályoztam, hogy mozogjon a ceruza, és megráztam a fejemet. Tom így szólt: Álmodban anyádat hívtad, hogy jöjjön ide. Én csak újra a fejemet ráztam, mire Tom összehajtotta a papírt és a zsebébe dugta.

Azután kinyitotta a könyvét és olvasni kezdett. Az ablak kampója nyikorgott, a nap végigpásztázta a szoba falait, elszunnyadtam. Néha Tom azzal szórakoztatott, hogy kézen állva járkált vagy letámogatott az udvarra friss levegőt szívni. Beesteledett, Ilja fekete kenyeret hozott a boltból, és együtt teáztunk. Elfogadtam még, hogy éljek, mert ők ketten itt voltak velem.

Egy napon levelem jött Finnországból. Amikor kopogtak az ajtón, álomból riadtam fel, és mire odaértem, a kopogtató már elment. Az ajtó alatt becsúsztattak egy borítékot, rajta ismerős betűkkel: Klara Tuomi egyetemista diák. Anyám írt: „Leányom. Végre megtudtam, hol vagy, mikor a felcser írt. Betegséged miatt aggódom. Itt van pénz hogy vehess magadnak tejet. Üdvözöl szomorú anyád.” Egy ötmárkás bankjegyet rakott a papír közé. Hiába küldte abból a kevéskéből, amije volt; a finn pénzt itt nem fogadták el.

Beraktam a levelet a hátizsákomba, azt meg a szekrénybe, és nem mondtam semmit Iljának sem Tomnak. Itt van az én új életem, itt kell boldogulnom. A piszkos víz ivásával talán már elrontottam a lehetőségemet, és nem tudtam, leszek-e még valaha is a régi szorgos önmagam. Elhatároztam, ha meggyógyulok, saját életet teremtek itt magamnak, saját szakmát és kertet, és olyan világot, ahol nem lesz szó pénzről meg bánatról, hanem mindig csak örömről.

Kezdetben hárman voltunk, aztán jött Jelena negyediknek. Jelena 1922 augusztusában jött át a határon, akkor töltötte be éppen a huszonkettőt, ahogy én is, egy hónappal később, szeptemberben.

Betegségem addigra már elmúlt, kilábaltam belőle. Éppen a kimosott ruhaneműket teregettem a ház udvarán kifeszített kötélre, amikor Jelena a kapualjon át besétált az udvarra, kezében vastag papírdobozzal, megállt a lepedőim mellett és így szólt: Aina Helena vagyok – ja bocsánat, Jelena, és diáknak jöttem ebbe az iskolába.

Kezet fogtunk és mondtam, hogy én is elsőéves diák vagyok. Jelena meglepődve nézett rám – később elmondta, hogy jóval idősebbnek és már sokat tapasztaltnak látszottam. Hiszem, hogy így is volt; abból a leányból, aki márciusban a hótorlaszokon át síelt reményei városába, augusztusra semmi sem maradt.

Behívtam magunkhoz Jelenát és leültettem az asztalhoz. Akkorra már volt asztalunk és két hokedli, és Ilja barkácsolt ágyat gyalult deszkákból. Matracunk nem volt, de poloskák és tetvek sem voltak. Két ép porceláncsészét tettem az asztalra, bazárban vettem őket.

Vizet kezdtem forralni a spirituszfőzőn. Én meg voltam elégedve az otthonunkkal, de észrevettem, hogy Jelena meghökkenve néz körbe. Az újonnan érkezett tekintete volt ez, amely a nyers valósággal szembesült, a magyarázkodás és ábrándozás szépítése nélkül; ezt a fajta nézést már elfelejtettem – a megszokás fásulttá tett, azt is megszoktam, amiről korábban úgy hittem, ki nem állhatom.

Jelena kinyitotta a kézitáskáját, borítékot húzott elő belőle. Odacsúsztatta nekem az asztalon át, és bólogatva biztatott: nyisd ki, nyisd ki. Egy fényképet vettem ki a borítékból: egy gerendaház előtt, sebes sodrású folyó partján három fiatal állt ünnepi öltözékben, fejükön levélkoszorú. Két férfi és egy nő. Soványak és hajlékony testűek mind, még nem teljesen felnőttek. Karjuk egymás vállán, és úgy néznek a kamerába, mintha ki akarnának lépni a képből a világba.

Jelenára pillantottam: ő volt az a férfiak között, mezítláb, hosszú fekete szoknyában és fehér ingben, haja szabadon lobogott, mint egy erdei tündéré. A fiatalembereket nem ismertem. A hátlapon csak ennyi: „Virranpirtti, 1916 júliusa”. Az asztalra tettem a fényképet. – Aki tőlem jobbra van a képen, már meghalt. Eino volt a neve. Eikka – mondta Jelena.

Nem szóltam, csak bólintottam. Nekem is voltak ilyen képeim, és Iljának is. Amikor nekivágtunk az útnak, nem hoztuk magunkkal. Mégis a szemem előtt lebegtek a sötét éjjeli órákban. Néha arra ébredtem, hogy Ilja virraszt, ezt érezni lehetett a lélegzésén. Ha kérdeztem, min gondolkodik, azt felelte, semmin. Szerintem ilyenkor azokban az albumokban lapozgatott, amelyeknek a Túlvilági Elvtársi Kör nevet adtam.

Mikor az ember ezeket a fényképeket nézegeti éjszaka, fellapozza egyik oldalt a másik után, olyan érzése támad, hogy adós az életével azoknak, akik meghaltak, és nevető, dús hajú, félénk vagy közvetlen, nagy szemű fiatalokból giliszták eledelévé váltak. Hogy semmiért sem szabad panaszkodnia. Hogy azoknak az életét is élnie kell, akiknek a keze kicsúszott a sajátjából.

– De a baloldali, az a sötétebb hajú. Volmar – szólt Jelena elgondolkodva. – Ő eltűnt.

– Eltűnt?

– Igen. Szomorkodtam egy ideig. Aztán úgy döntöttem, nem bírom tovább. És úgy határoztam, eljövök megnézni, itt van-e.

– És ha nem találod meg itt? Mármint Volmart – kérdeztem.

– Na, akkor elfogadom azt is, amire másodsorban legjobban vágyok. Vagyis a szabadságot.

A Nyugati Kisebbségi Nemzetek Egyeteme azon az őszön szerveződött meg a Rakov utcában. Azelőtt tanításra alkalmatlan helyiségekben működött Tolsztoj gróf palotájában a korábbi Dvorsztovaja rakparton, amelyet mi Véres vasárnap rakpartnak hívtunk. Nagy lelkesedés kíséretében kezdte meg működését. Nem volt semmink, sem tankönyvünk, sem padjaink, papír és ceruza sem. De ennek nem is volt különösebben jelentősége, mert a kezdeti idők legfontosabb feladata az életben maradás volt. A város kitaszított minket, de megtanultuk, hogy ne vegyük ezt személyes sértésnek. Kitaszított az mindenkit. Megbetegedett, de elutasította az ápolóit.

A Gribojédov csatornából fekete fahasábokat rángattunk ki és vonszoltunk a Rakov utcai ház udvarába, akár a volgai hajóvontatók, feldaraboltuk és bedobáltuk a kazánházba. Télen tanultunk, az államtól kaptunk ruházatot és támogatási pénzt, és néha venni is tudtunk valamit, és esteket tartottunk a németekkel és a baltiakkal az iskola nagytermében, gyertyák és olajlámpások fényénél, mígnem egyik nap a férjem igencsak titokzatos arccal lépett be a rendezvény alatt, eltekerte az ajtónál lévő kapcsolót és az egész téglalap alakú termet erős villanyfényes ragyogásba borította.

Ez éppen ideillő is volt, mert a korábbi időszámítás szerinti Ilja névnapot a bolsevista naptárban az áram napjává változtatták. Így mi vezettük a villamosítási harcot, mi, a nyugati kisebbségi nemzetek a saját iskolaépületünkben, és mi, finnek kezdtünk el saját művelődési házról is álmodozni, ahol eseményeket szervezhetnénk minden Petrográdban lakó honfitársunk számára, mert bár az internacionalizmus eszméje volt a legfontosabb vezércsillagunk, az idő tájt úgy gondoltuk, hogy a saját nyelvünkön tudnánk azt a lehető legjobban kiteljesíteni. Így vált feladatunkká Petrográd és a környező területek megvilágítása az eszme fáklyájával, és lassanként, bátrabban gondolva, a villamosítás és a kommunizmus fényének elhozatala számukra.

A Petrográd környéki vidéken sok inkeri finn lakott, házaik és beszédük, szokásaik a legtöbb esetben olyanok voltak, mint az óhazában. És az egyetem felkészített minket arra, hogy felvilágosítási munkát végezzünk ezeknek a vidékieknek a körében. Rögvest az első tanév után, 1923 nyarán Krasznoje Szelóba indultunk, ahol régen a cároknak voltak kis fakastélyaik. Akkoriban, a kezdeti időkben gyakran elgondolkodtam a cár emberein – vajon visszajönnek-e mégis és visszakövetelik-e a házaikat és a holmijaikat, és a városaikat és az utcáikat. És akkor visszajön-e az öreg Gambs is, a híres bútorasztalos a Rakov utca 17-be, és kopogtatja botjával a terem deszkapadlóját és káromkodik, mint otthon Pasander, a Salmenpää kúria öreg gazdája, és kizavar minket az utcára.

De Tom és Ilja azt mondták, hogy a cár nem fog visszajönni, bizonyosan nem, és Gambs is aligha, mert a Cseka őrzi a határokat, és a házaikról meg holmijaikról lemondott, elmenekült burzsujokat és más társaikat távol tartja az országtól.

Így hát felbátorodtam, és elhagytam a lakást, hogy felvilágosító útra induljak Jelenával. Akkor láttam azokat a kis fakastélyokat, ahol a hercegek és cárok töltötték a nyarakat, ha kedvük támadt különösen egyszerűen élni, közel a természethez – nekem ezek a kastélyok eléggé elegánsak voltak ahhoz, hogy a legmagasabb fejedelemséget képviseljék, de akkor még nem ismertem Henrik Valentinovics Gustafssont és nem jártam a Művészetek Palotájában sem. Olyasmin is bírtam csodálkozni, hogy ha a cárok a városi palotájukon kívül megépíttették a Carszkoje Szelo hatalmas nyári palotát, akkor mi a csudának kellettek nekik ezek a kicsik fából. Hogy milyen sok helyen akarhat az ember élni és milyen nyugtalanság űzhette az uraságokat, hogy állandóan cserélgették a lakhelyüket.

De amikor először jártam Krasznoje Szelóban, vagy Krassinában, ahogy az inkeri finnek nevezték, akkor megértettem, miért kívánkozhattak oda – a nagy juharfaerdők borította hegyhátak és a völgyben hömpölygő tiszta vizű folyók miatt. Nekem sem akaródzott onnan elmenni, amikor megláttam. Ottjártamkor megfogadtam, hogy egyszer még itt fogok élni.

Krasznoje Szelo állomás kecses, fehér kőépület volt, a tetején apró toronnyal, és fölötte a domboldalon egy nagy sárga ház állt, akár egy erődítmény, a tetején pontosan ugyanolyan kerek toronnyal. A ház lakói talán ebből a toronyból kémlelték a vendégeiket, akik az úton közeledtek, porfelhőtől kísérve.

A mi útjaink azonban messzebbre vezettek, mint Krasznoje Szelo. A vonatközlekedést sikerült lassanként helyreállítani, és Jelenával minden héten elindultunk a Balti pályaudvarról, hátizsákunkban felvilágosító röplapokkal, amiket az Ilja által megjavított hektográffal sokszorosítottunk szürkés papírra. A felvilágosítási munkának abban az időben megvoltak a veszélyei. A falvakban sokan nem szívlelték a kommunistákat; könnyen életünket veszthettük volna azokon az utakon, de mindig visszatértünk. Néha pajtákban és csűrökben éjszakáztunk, és szombatonként elmentünk a röntüszke-estekre[2], ahol a lányok táncoltak és gúnyversikéket énekeltek a falubeli és a szomszéd falvak legényeinek.

A lányokat a politikai tevékenység nélkülözhetetlenségéről és a régi tudatlanság megtöréséről kellett felvilágosítanunk. Jelena feladata a nők lelkesedésének felkeltése volt a politikai kérdések és az új falutanácsok iránt, az enyém meg a különböző közösségi körök létrehozása. De most elismerhetem, hogy ezek a lányok ugyanúgy felvilágosítottak engem is. Mert megtanultam tőlük a verséneklés alapjait és a hímzést. És ez utóbbi igencsak hasznomra vált. Ugyan ismertem én már korábban is a finn hímzést, és mindig is ügyeskezű voltam, de az inkeri lányoktól oly készségesen kapott tanácsok segítségével közel kerültem a gazdag orosz hímzési technikához, és ez fontos tevékenységem lett, amely sokféle emberrel és sorssal hozott kapcsolatba. Mondhatom, hogy az olyan jelentéktelen dolgok, mint a tű és fonal majdnem annyira megváltoztatták életem irányát, mint a férjem iránti szerelem és a döntés, hogy elinduljak sítalpon a februári hómezőn.

Hiszen végül is nem nagyon hasonlítottunk egymásra Iljával. Én, mielőtt ide jöttem, eléggé vidám és zabolátlan is voltam, bár ezt már nem hinné el senki sem. Ilja komoly volt és azt akarta, mindig neki legyen igaza. Helyesen akart cselekedni, betartani a szabályokat, a megállapodás szerint eljárni. És ezért folyton nehézségekbe ütközött a merev és elutasító Petrográdban. A finnek körében még tevékenykedhetett és elégedettséget érezhetett, de az orosz élet és gondolkodás idegen volt a számára. És nem tudta elfogadni a helyzetet, hanem érvelve, vitatkozva, követelve akarta az egész orosz gondolkodásmódot finnebbé változtatni, mert az szerinte jobb, észszerűbb volt. Így hát gyakran összeütközésbe került a kezüket széttárókkal, viszont elismerést kapott azoktól a bolsevikoktól, akik olyanok voltak, mint ő: akik kora reggeltől késő estig ültek hideg irodájukban és fogadták a küldöttségek végeláthatatlan sorát.

Mit is gondoltam, amikor idegen országba indultam? Hogy a célnál majd minden kiderül. Hogy csak lehessek ott, ahol Ilja. A kis hétköznapi dolgok nem zavartak, amikor a remény csillaga felé síeltem, pedig amikor megérkeztünk, ezek lettek a legnagyobb, az életet uraló tényezők. Gyorsan meg kellett tanulnunk boldogulni azon a nyelven, amelyet alig-alig tanultunk a népiskolában; kezdetben még az utcatáblákat sem tudtuk elolvasni, és a sorbaállásnál a kenyérért ismételgettük csornij hleb, csornij hleb, mire a pulthoz értünk, az eladó mogorva tekintete kiűzött minden szót a fejünkből és hallgathattuk a dadogásunk miatti gúnyolódást.

Ilja gyorsabban tanulta meg a nyelvet – én sose tanultam meg oroszul olyan alaposan, mint Ilja, aki már a kazánházban emlékezetből ismételgette a Vörös Hadsereg ábécéskönyvének első sorait. A sötét, meleg pincelyukban visszhangoztak szavai rögtön reggel, amikor felébredtem és este, amikor aludni mentem: „Nem vagyunk rabszolgák! Rabszolgák nem vagyunk!”

Kezdetben nagyon féltem, hogy írástudatlan maradok, pedig Finnországban a legjobb és leglelkesebb olvasó és előadó voltam az olvasókörünkben. De lassan sikerült ellátnom a hétköznapi feladatokat és komótosan megoldanom a betűrejtvényeket – ha volt rá idő. Váratlan helyzetekben sokáig Iljától vagy Tomtól vagy Jelenától kellett gyors segítséget kérnem. Tom lankadatlanul bizonygatta, hogy meg fogom tanulni, hisz ő is megtanulta, de Ilja türelmetlen volt velem. Kezdtem félni a férjemtől. Nem szóltam erről senkinek, de ha más nem is, Jelena észrevette, megértettem a pillantásából.

Jelena közeli barátommá vált vidéki útjaink során. Szorosan egymás mellett feküdtünk a szénakazlakban és melegítettük egymást, mikor a nyáreleji hófehér éjszaka hűvöse behatolt a csűr ritkás deszkafalának résein, néztük a denevérek repkedését a tetőgerendák alatt és az életünkről beszélgettünk. Egykorúak voltunk, csak néhány hónap választott el minket, és pontosan az új évszázaddal azonos ütemben öregedtünk.

Az egyik ilyen éjjelen bevallottam Jelenának, hogy súlyos betegségben szenvedek. Jelena felkönyökölt és közvetlenül az arcomhoz nyomta az arcát. A bőrömön éreztem meleg leheletét és kíváncsian kérdezte: miben? De mikor folytattam, hogy a forradalmár egyén egyik fejlődési betegségében: természetemnél fogva az egyszerű életet szeretem és csak elméletben, valahogy szárazon a kollektívát, harsányan felnevetett, a hátára vetette magát és szalmával kezdett dobálni. Mintha csak a rádiót hallgatnám, a forradalom gyermekbetegségei, hahaha!

Megsértődtem a nevetésén. Először fel sem fogta, csak ismételgette a szavaimat. De mikor néma maradtam, szinte lélegezni is alig lélegeztem, ismét felém fordult, megsimogatta a hajamat és kérte, ne legyek mérges. Nem akartam haragban lenni, ezért bólintottam. És a denevérek repdestek, behunytam a szemem, talán el is szundítottunk egy kicsit, aztán már kezdett beszűrődni a reggeli fény a réseken, a madarak meg daloltak.

Ott, az álom és az ébrenlét határán kimondtam azt, ami azóta forgott a fejemben, hogy első alkalommal találkoztam Jelenával.

– Megtaláltad azt, amit kerestél? – kérdeztem Jelena virágos ruha fedte hátától. – Van itt szabadság?

Jelena nem szólalt meg. Izgatottan vártam a válaszát, azt akartam, hogy valaki segítsen, és megkönnyebbüljek. Valamifajta nagy nyomás telepedett rám már télen a kazánházban. Azt hittem, sítalpon elmenekülhetek ez elől, mikor eljöttem Finnországból; azt hittem, elmenekülök anyám és az ő anyja sorsa elől, a gyerekek, mosás, robotolás, vérszegénység, hallgatás elől. De itt várt rám mindez készen, és én erőnek erejével jöttem, akadályokon át egyenesen a karjaiba rohantam.

Jelena hirtelen felült és szép rövid haját kezdte babrálni, amit én havonta egyszer ollóval egyenesre igazíthattam. Ölébe ejtette a kezét és egyszerűen így szólt:

– Bármi szabadság ahhoz képest, amiben idejövetelem előtt éltem.

És mesélni kezdett arról az időről. Tizenöt éves volt, amikor belépett a Virranpirtti Tornászok egyesületébe. Tagkönyvébe az Aina Helena Valli nevet írták.

– Igaz, ezek a korábbi nevek már nem is számítanak – fordult felém. Bólintottam és a saját nevemre gondoltam; Klaara Marianna Tavisalmi. Gyönyörű neveket adtak, mivel más adnivaló nem volt. Szép keresztnevem, ami tisztát jelentett, volt az egyetlen apai örökségem, és itt sem akartam megválni tőle, csak egy a-t dobtam el – erre még nekem is tellett.

Jelena elmondta, hogy Virranpirtti egy nagy gerendaház volt Viborg mellett, a fiatal munkások építették maguknak, és a tornászcsoport tagjai az alakzati gimnasztika gyakorlásán kívül olvasókört is szerveztek, és 1916 elején megalapították a Jövőt Építő Fiatalok-at.

A koszorús fénykép is a Jövő Építőinek gyűlésén készült, és akkor még senki sem sejtette, hogy hamarosan széthullik a csoport: egy részük a halál mezsgyéjét lépi át, egy részük meg világgá megy. Kinek jutna ez eszébe tizenhat évesen.

De aztán az idő maga lett a fiatalok tanítómestere. Jelena nem sokat mesélt erről, csak azt mondta, hogy a fiatalemberek, akik nevetve és kiáltozva formálták az alakzatokat, álltak kézen és szaltóztak a Virranpirtti padlóján, és akik esténként a homokparton tábortűz mellett hevertek a lányokkal, néhány hónap alatt megtanultak némán masírozni és ölni és áldozatul esni. És a lányok közül is megöltek néhányat.

Volt, aki életben maradt és visszatért. A szögesdrót mögött szótlanná és hihetetlenül alázatossá váltak – vagy dühöngővé: sokan a legkisebb megjegyzés miatt is ütöttek, sőt a puszta pillantás miatt is, és minden nézeteltérést késsel vagy más gyilkos eszközzel kellett megoldani. És megbosszulni valót találtak bőven, mindenki. Hosszasan bogozták, ki hogy viselkedik, ki mit mond, és azok után nem maradt más, mint megölni egymást vagy elválni örökre. A jövő tönkre lett téve, csak az adott pillanat létezett, mint az erdei vadállatoknak.

Jelena nem akart többet mesélni a felkelésről. Az otthonáról, szüleiről, elvtársairól sem. Egy ékszerboltban dolgozott, és nem rakták ki onnan a háború alatt és utána sem. A munkahelyén tudták, hogy a baráti köre megritkult és egyetlen barátja sem maradt, hisz nem járt már sehová és egyedül volt. Ruhaneműt az ékszerész feleségétől kapott. Gondoskodtak róla. Nem volt oka panaszra.

De 1922 tavaszán, amikor elolvadt a jég a Virranpirtti környékén és az újságok azt írták, hogy egy-egy holttest még sodródik a nádasban a tenger felé, hirtelen rádöbbent, hogy el kell mennie.

– Miből jöttél rá? – kérdeztem, s egyszerre egészen éber lettem.

Jelena hallgatott és felült a szénában.

– Mi is éppen azon a télutón jöttünk rá erre Iljával – mondtam. – Hogy a győztesek országában nincsen számunkra hely. Így érezted te is? Bár már nem emlékszem azokra az érzéseimre és nem is gondolok rájuk.

Belekezdett elmesélni, hogyan indult neki az útnak. Egy koranyári este lesétált a folyóhoz batyuval a kezében, ellopott egy nem lelakatolt csónakot, a szigetre evezett és gondosan partra húzta a csónakot. A Virranpirtti épület be volt zárva, az ablakok bedeszkázva, az ajtókeretre léceket szögeztek. A bokroknál átázott papírköteg hevert, a legfelső lapon ki lehetett betűzni a szavakat. Jelena leguggolt, hogy elolvassa: „a jövő megteremtéséről” – ezt írták rá az egyesület írógépével, ami most ott volt, ahol a vesztesek többi tulajdona is.

Felültem és átkaroltam Jelena vállát – tudtam, hogyan érintette Ilját Kuopio városában a nyomdagép elvesztése –, de Jelena nem törődött a vigasztalásommal, ahogy a férjem sem. Ezzel a keserűséggel nem lehetett mit kezdeni, nem volt rá gyógyír. Jelena csak ennyit mondott: – Bánom, hogy elmentem a Virranpirttibe, hogy tönkretettem fiatalkori emlékemet. De megtettem azt, amiért odamentem.

Jelena a sziget sziklás csúcsához vitte a batyuját, oda, ahol a folyó két ága a sziget megkerülése után ismét találkozik. Kibontotta, és az ajándékba kapott ruhadarabokat egyesével bedobálta a fekete vízbe, egy fenyőággal a felszín alá nyomkodta őket és nézte, ahogy a sebes áramlat beléjük kap és a Finn-öböl felé viszi mindet. A virágos karton és a sötét, visszafogott gyapjúszövet ott lebegett a vízben. Az ékszerész feleségének még majdnem jó ruhái, köpenyegei és alig stoppolt selyemharisnyái úgy sodródtak, mintha halak kísértetei lettek volna.

Nem tért vissza az ékszerészhez, ott dolgozott a nyáron, ahol munkát kapott, és augusztusban, mikor sötétedni kezdtek az éjszakák, megkereste azokat az embereket, akik tudták, hogyan lehet átjutni a határon.

– És itt sincs szabadság – mondta Jelena a szénapajtában; olyan sokat tudott már, pedig még egy éve sem volt Petrográdban. – De sity-suty. Nincsenek ábrándképeim. Sehol sincsenek, a magunkfajta számára. Már fiatal leánykoromban tudtam, hogy lesz valahol lehetőségem, és nem akartam tovább várni. Ez ugyanis, Klara, a te hibád. A várakozás. Én megragadom, elkapom az élettől, amit ad. Tudom jól, mikor jön el az én időm, akkor aztán nem ismerek akadályt.

A vidéket járva olyan dolgokat láttunk Jelenával, amelyek nem illeszkedtek az eszményképeinkhez – láttuk, hogy a vidéki élet nem kizárólag elmaradottság, és megértettük, hogy nem tudunk rövidebb ösvényt ajánlani az új világba azoknak az embereknek, akik évszázadok óta a saját rendjük szerint élnek. Nem beszélhettünk erről a NyKNE diákjaival, és még négyszemközt egymással is csak utalgatásokkal. De ez a körülíró beszéd tette aztán igazán szorossá a kapcsolatunkat.

Egyszer éppen egy pajtában éjszakáztunk, amikor jött a Vörös Hadsereg rekvirálni a szénát. A pajta távolabb volt a falutól, a szántóföld szélén, így eltartott egy darabig, míg a falubeliek felfogták, mi is történik tulajdonképpen. Mikor az asszonyok odarohantak, sorba állították őket, és mikor a falu véne végre odaért és beszélni akart a parancsnokkal, fegyvert fogtak rá és azt mondták, hogy ezzel lehet beszélgetni, fog az válaszolni, azonnal és határozottan.

Az asszonyok sírtak, a teheneik és gyerekeik sorsára panaszkodtak és a parancsnok ordítva félbeszakította a sírásukat, hogy a vidékieknek rejtekhelyeik vannak az erdőkben, tudnak ők ám erről. Mi Jelenával a kiürített pajta mellett álltunk, hajunkon és a szoknyaszegélyünkön szalmaszálak, és amikor a Vörös Hadsereg elment, mi ott maradtunk, a senki földjén, magyarázkodni, hogy mi történt. Ezt nem lehetett megmagyarázni, és akkor nem is osztottunk röplapokat.

Hazatértem után beszéltem a tapasztalataimról Iljával. Azt mondta, fel sem pillantva a könyvéből, hogy a kezdő felvilágosító hibájába estem. Tudatosságom fejlesztése és az elmélet tanulmányozása segítene abban, hogy ne a lényegtelen dolgokra figyeljek.

És mégis, kettőnk közül én voltam az, aki járt vidéken; én tudtam, mi történt ott. És azt is tudtam, hogy vidékről jöttek a petrográdi gyárakba és gépműhelyekbe azok a röntüszke-éneklők, akik soha nem jártak még városban és nem szoktak az óra használatához. Elmentem találkozni velük a Putyilovba és más nagy gyárakba, és meséltek nekem az életükről. Arról, hogy milyen barakkban élni száz másik nővel, hogy a férfiak behatoltak a női barakkokba és megerőszakolták a lányokat, az egészen fiatalokat is, akik ott sírtak a barakkokban az anyjuk után, hogy nem mehettek úszni és szaunázni, hogy milyen volt a havi bajt intézni, mikor a mosdókat és az illemhelyeket a férfi munkások igényei szerint építették, hogy miként ütött a munkavezető, ha valaki nem tudott valamit vagy elkésett.

Beszéltem a munkavezetőkkel a lányok érdekében, mondtam, hogy barátságosan kell nevelni, hogy a nagy társadalomépítési munkánk még az elején jár és mindenkinek nehéz a változás.

De a munkavezetők csak nevettek, a vidékieket mindig is verték, válaszolták, és még ezer évbe telik, mire ezek a fafejűek megtanulnák az ipar szokásait, ha magukra hagynák őket a tanulással. Még hogy kedvesen, nevettek azok a csizmás, gépzsírtól koszos férfiak; ha ezt a nagy hazát néhány év alatt kell iparosítani, és ez a folyamat a nyugati országokban száz évig tartott, akkor nem lehet az asszonynép siránkozásaira figyelmet fordítani.

És hát igaz is volt, amit mondtak, bennem volt a hiba, hogy képtelen voltam süket maradni. Elszomorítottak ezek a lányok, akik májusban röntüszkéket dalolásztak és hímzett blúzban, csíkos szoknyában virítottak az útpadkáknál és a hintázóhelyeken, szeptemberben meg a kendőjük sarkával törölgették könnyeiket a sötét gépműhelyekben.

A szomorúság nem tartozott a forradalmi életérzéshez. Visszavetett, a régihez kötött. Jó lett volna megszabadulni tőle. Lehet, hogy ez is kimerített. Az egyetemi orvosi vizsgálaton megtudtam, hogy az elvetélés okozta vérveszteség nem akar kiegyenlítődni, pedig közben már húst is kaptunk enni a kantinban. Nehezemre esett megenni, mert arra gondoltam, hogy ezt a húst a vidékiektől vették el, természetesen, hisz a tehenek nem a Vörös hajnal sugárút hatalmas házainak belső udvarain legelésztek.

Legnehezebben az utcagyerekeket szoktam meg. Naponta hozták őket a vonatok az állomásokra vidékről, pedig városunk olyan szegény és nyomorúságos volt, mint a szennyezett folyóban hányódó faág. Amikor a beszprizornyi-munkát bemutatták a finnek klubjában, csatlakoztam a tevékenységhez, és elmentem körüljárni a pályaudvarokat és a bazárokat. Gyorsan megtanultam felismerni a frissen érkezett gyerekeket, akik tágra nyílt szemmel kóboroltak az állomásokon és tereken. Ha akkor nem gyűjtöttük össze és vittük be őket a segélyközpontokba, a tapasztaltabb utcagyerekek elraboltak tőlük mindent, és csak a leghitványabb rongyaikat hagyták meg nekik, hogy ne maradjanak teljesen meztelenül. Azt is láttam, hogyan változtak a nagy, ártatlan szemek egy nap alatt kimerültté és mindent megtapasztalttá.

Társadalmi szempontból ezt a munkámat tartottam a legfontosabbnak, sokkal fontosabbnak az elméleti felvilágosításnál. Túl sokan voltak a felvilágosítottak között is olyanok, akik úgy viszonyultak ezekhez a piszkos gyerekekhez, mint a kártékony rovarokhoz, amelyeket mérgekkel kell elpusztítani. Egy tapasztalt szanitéc társául osztottak be, vele kezdtem éjszakánként bejárni az Október pályaudvar alatti pincelabirintusokat, ahol a csavargó gyerekek saját birodalmat hoztak létre.

A gyerekek bizalmát nehéz volt megnyerni; gyakran eltűntek a sötétben, mint az ászkák, amikor lámpásainkkal bemásztunk a barlangjaikba, de mi leültünk, nem mozdultunk, s végül valaki odajött közülük felmérni a helyzetet és a többiek képviselőjeként megtudakolni, mi járatban vagyunk. Ha elmondtuk, hogy a Harkovszkaja utcai nagy kultúrházban az utcagyerekek saját színháza működik, ahová bárki jöhet, a képviselő elmenekült, azt kívánva, hogy a vérbaj rohassza meg az alfelemet és a pestis pottyantsa le a szanitéc hímtagját, és hamarosan hangos röhögés visszhangzott abból az irányból, amerre a megbízott elfutott a társaihoz.

A gyakorlat tanította meg nekünk, hogy nem érdemes azonnal a felvilágosítási munkával kezdeni, és kultúrát sem kell kínálni kéznyújtásként. Csak ültünk a lámpa fényében, és mikor végül a gyerekek odamásztak hozzánk, a szanitéc cigarettát adott nekik, én pedig kenyeret és a kézimunkakörben kötött zoknikat. Bekötöztük a rongyokba tekert sebeket és bekentük a kiütéseket, sok volt mindegyikükön, mert elvakarták a vérszívók csípéseit piszkos körmükkel. Tetvesek voltak, teli poloskákkal és bolhákkal, szemük csipás a váladéktól. Kokainhasználók is voltak köztük. Abban az időben óriási probléma volt ez a hajléktalanoknál.

Sokuk karján és mellkasán ábrák és jelek voltak, akár a tengeri medvéknek, és különleges büszkeséggel mutogatták ezeket. Olyan nyelven beszéltek, amit egyáltalán nem értettem – a szanitéc mondta, hogy a rabok és útonállók saját nyelvjárása ez, kiegészülve a Szovjetunió összes területének nyelveivel, mert ezek a gyerekek alaposan ismerték az egész országot. Tavaszonként a nagy északi városokba költöztek és ott töltötték a nyarat. Amikor aztán megérezték a levegőben az ősz első jeleit, rajokba gyűltek és potyautasként vonatokra és folyami hajókra tülekedtek.

Gyakran hallottam, hogy a pincében Taskentről, Szamarkandról, Tbilisziről, Bakuról és Odesszáról meséltek történeteket: ahogy az északi őszből a lágy déli partokra vagy a sivatagi hőségben csillogó fehér városok szűk utcáiba érkeztek. A hatalmas ország teljes vasúti térképe a fejükben volt, tudták, hol találhatók a közlekedési csomópontok, ahol át kell szállni, hogy például egy messzi keleti városba jussanak.

Miután kiosztottam, amit hoztam, mindig megkérdeztem a csapat képviselőjétől, van-e köztük lány. Ritkán volt. Senki sem tudta pontosan, hová tűntek a lányok. Azt tudták, hogy a lányokat könnyebben fogadják örökbe, de a nagy pályaudvarokon sürgölődtek olyan nők, akik kását, teát és szálláshelyet ígérve elcsalogatták az éppen a városba érkezett árva lányokat. Azt állították magukról, hogy az utcagyerekekkel foglalkozó bizottságot képviselik, de játékszernek vitték a gyerekeket olyan lakásokba, ahonnan már nem volt kiút.

Ha nagy ritkán találtunk lányt, elmondtuk neki a szanitéccel, mi a következménye, ha egy fiúval vagy férfival testi kapcsolatba kerül. Koruktól függetlenül felvilágosítottuk ezeket a gyerekeket a nemi betegségekről. Mondtuk, hogy a nyomorúságba nem szabad gyerekeket szülni: hogy ha ők maguk rájöttek a helyzetük silányságára, nekik mint nőknek, akármilyen kicsik is, meg kell érteniük, hogy rajtuk keresztül egy újabb generáció jut kilátástalan helyzetbe. Láttam, hogy többjük ráébredt már nőiségére és képes felfogni a mondottak jelentőséget, de sokuknak volt már barátja a fiúk között, és ezért lehetetlennek érezték, hogy a befogadóközpontba jöjjenek.

Ezek a kisgyerekek és fiatalok saját társadalmat hoztak létre a pincékben és a kiégett házak romjai között. A kérdésre, hogy ki a vezetőjük, mindig egymásra pillantottak és azt válaszolták: Piter. Tudtam, hogy ez a város beceneve, de úgy tűnt, ez a Piter az utcagyerekek számára ugyanolyan élő ember, mint én vagy a szanitéc. Amikor megkértük őket, hogy meséljenek Piterről, megvonták a vállukat és azt mondták, hogy egy öreg ember, aki csak sötétben mozog.

Amikor az életükről kérdeztük őket, büszkén mesélték, hogyan választották meg a vezérüket, és hogy a legkisebb fiúk a lakhelyek takarítói és az élelemraktár kezelői, a nagyobbak pedig a bazárokban és a pályaudvarokon meg az Urickij téren, a Halturina utcában és a nagy katedrálisok környékén portyáznak, ahol sok volt a vidéki és az utas, akik a város csodáit bámulják. Azt is elmondták, hogyan szervezte a Cseka a razziákat: elzárták a pályaudvarok és bazárok kijáratait, összeterelték a gyerekeket, autókba tuszkolták és intézetekbe szállították őket. Azt talán nem tudta a Cseka, vélekedtek a gyerekek, hogy nem féltek az elfogástól. Sokuk ment télire intézetbe pihenni, aztán tavasszal visszaszöktek csavarogni.

Gyakran hajnalonként, amikor az ébredező városon át sétáltunk és megálltunk teázni a kocsisok valamelyik pihenőjében, azt mondta a szanitéc, hogy ő egy repedező gát tömítése. Számomra az utcagyerekek körében végzett munka a szocializmus építése és javítása volt. Féltem, hogy a szocializmus már korai szakaszában összetört. Ilja mindig azt mondta, hogy a gyermekek szenvedése már jóval a forradalom előtt kezdődött, 1914-ben, amikor a cár háborúba ment Németország ellen, később meg a fiatal szovjetállamot kínzó idegen hatalmak és intervenciósok is okozták.

De tikkasztó aratási napokon így gondolkodtam: ha én a városban az elméletről beszélek és gondtalanul eszem gabonát meg húst, akkor nem vagyok-e én is bűnös abban, ami ezeket a gyerekeket elűzte vidékről?

Próbáltam erről beszélni Iljával. Azt mondta, hogy vallásos-kispolgári lelkiismeretem van, amit az anyám vert a fejembe, ahogyan ezt az ő anyja is igyekezett tenni vele. De a forradalmat nem az anyák szentimentális eszközeivel, hanem ésszel, határozottsággal és kollektív akarattal csinálják. Valószínűleg Ilja intézte, hogy új feladatokat adtak nekem. 1923 nyara után már nem küldtek vidékre, hanem kézimunkaköröket kellett szerveznem a Petrográdban élő finn nők számára. Elfogadtam a munkát, és ez talán valamiféle megkönnyebbülést jelentett. És egy évre felmentést kaptam a tanulás alól, hogy az utcagyerek-munkának szentelhessem magam, mert a bizottság közölte, hogy szüksége van rám. Minden nőt, akivel találkoztam, lelkesítettem erre a tevékenységre, és a kézimunkaköröket is úgy szerveztem, hogy az árváknak varrjanak és kössenek ruhákat, az üzemek munkásai pedig pénzt adományoztak mozgó tábori konyhához a gyerekek ellátására.

Kézimunkázás közben a nők sokat beszélnek – olyasmiről is, ami tétlenség esetén nem hagyná el az ember száját. A körök vezetőjeként olyan sok titkot hallottam, hogy aligha túlzok a megállapítással, hogy én tudtam a legtöbbet a petrográdi finnekről. Azt hiszem, a férfiak sosem értették ezt meg. Nekik csak női nyüzsgés volt, amit csináltunk, beszédtémáink meg puszta pletykálkodás. Azt hiszem, kezdetben sok nő félt attól a hatalomtól, amire elmondásaik alapján szert tettem, és ezért igyekeztek a kedvemben járni.

De lassanként látták, hogy nem adom tovább a hallottakat, így én lettem az, akit segítségül hívtak, amikor ünneplő ruhát kellett készíteni a menyasszonynak a vörös esküvőre, vagy kis gyerekingeket vagy szemfedőt. Gyakran komoly próbára lett téve a találékonyságunk, de mindig megoldottuk valahogy. Senkinek sem kellett meztelenül férjhez vagy sírba mennie.

Szerencsére télidőben jöttünk ide Iljával, így volt kabátunk és gyapjúholmink. Akik nyáron jöttek, mint Jelena, azok bajban voltak. Nagyon sokan indultak el olyan otthonból, ahol semmit sem tudtak csomagolni nekik. És sokan gondolták úgy, hogy majd helyben beszereznek mindent, csak legyen előbb munkájuk és fizetésük.

De még ha lett is volna fizetésük vagy állami pénzük, mint nekünk a tanulási időben, hol vásárolsz, ha a boltokban nincs semmi. Akkor ugyan lehetett anyagot találni, ha a házakat vörös színbe kellett burkolni és jelmondatokkal díszített transzparenseket függeszteni az utcák fölé, de az emberek rongyokban jártak. Otthon csak a legnyomorúságosabb csavargók néztek így ki. Emiatt panaszkodtak a nők, szemük sarkából rám pillantgatva. És okkal panaszkodtak, csak én nem tudtam nekik segíteni ebben a dologban.

Mint ahogy nem tudtam segíteni a barátomnak, Jelenának sem, aki augusztusban érkezett, és akinek a felszerelésén már októberben elborzadtam. A legjobb ruháját és cipőjét hozta magával, de gyapjúkardigánt és filccsizmát nem. Ha tudtunk volna valahonnan szövetet szerezni, varrok neki kabátot. Első telét nyári kabátban ügyeskedte végig, ez alá vette Tom gyapjúpulóverét, arra pedig az én sálamat tekerte. Lábbelije lakkbőr bokacsizma volt. Ezt badarságnak tartottam, meg is mondtam neki. A jó cipő sokkal messzebbre viszi az embert, mint akármelyik észszerűen megválasztott felszerelés, vetette oda válaszul.

Én borzalmasnak tartottam azt a cipőt, mert alkalmas lehetett ugyan csupasz kövezeten való sétálásra, de a síkos, hókupacokkal teli Petrográdban végzetes lehetett a viselője számára. Szóba hoztam ezt Jelenának, mondtam neki, igaz, hogy eredetileg egész Petrográdot lakkcsizmás kisasszonyoknak építették, de ezeknek a kisasszonyoknak bérkocsik, szánok és hintók álltak a rendelkezésére.

Jelenán nem látszott, hogy gondot csinálna a dologból. Felhúzta a csizmáját, elégedetten nézegette a lábszárát és kijelentette:

– Hát akkor szerzek hintót.

És amiről Jelena elhatározta, hogy megszerzi, azt meg is kapta. A várt lehetőség nagy csinnadrattával jött vele szembe; új élete a cirkuszban kezdődött egy este.

Tom a Ciniselliben bekerült egy új bohócszámba. Ez volt a leghőbb vágya, és ezért gyakorolt a tömegrendezvényeken: hol az agitációs autó platóján állt cilinderrel a fején és földgömbnek álcázott görögdinnyét falt egy megátalkodott burzsujkapitalista gesztusaival, hol bozontos szakállal az állán Raszputyinként tántorgott, vagy monoklival az orrán tábornokként az Októberi Forradalom alkalmából rendezett díszelőadáson az Urickij téren. Sok ilyen felvonulást és előadást láttunk, és Tom barátunkat könnyen észrevettük magasságának köszönhetően, akárhogyan is maszkírozták. És mindig nagyszerű volt – fején találta a szöget a mohó, urizáló és féktelen alakok és a korábbi élet nevetségességének ábrázolásakor.

Ezért nem csodálkoztunk, hogy előléptették a cirkuszban, amelyet Ciniselli úr száműzetése után a művészek tanácsa vezetett. Tom továbbra is részt vett a piramisban, de most már művésznéve is lett, Fernab von Trubel, és Massimo Rastelli bohóc párjaként lépett fel. És a nevét is kinyomtatták a plakátokon kisebb betűkkel Rastelli neve alá. Bár a cirkusz csak egy kőhajításnyira volt a Rakov utca iskolaépületétől, Tom meghívása előtt egyszer sem jártam ott. Elhaladtam mellette többször is, és megcsodáltam a fehér épület kecses kupoláját és a szobrokat a főbejárat feletti boltívmélyedésben. A Ciniselli annyival előkelőbb volt annál a sátorcirkusznál, ahol gyermekkoromban jártam, és kívülről is olyan pompás, hogy eszembe sem jutott, hogy a magamfajták számára szánták. Hiszen nem voltam a lakásunk melletti Filharmóniában sem a Rakovon, vagy kis színházakban vagy a Bi-Ba-Bo zenecsarnokban, ahová özönlöttek a vidám népek minden este, amikor én elindultam utcagyerekeket keresni.

De Tom hozott nekünk jegyeket az őszi szezon első előadására. Éppen takarítottam, amikor Tom besétált a nyitott ajtón, letette a jegyeket a konyhaasztalra, és leült a lámpa alá a székre. Kicsit somolygott, majd így szólt:

– Három hely a legjobb páholyba, el kell jönnötök, Jelenának is, és az előadás után egy talpas pohár déli bort fogyasztunk a szereplők társalgójában.

Megörültem, de aztán zavarba is jöttem. Egyáltalán nem tudtam elképzelni, hogy nekem talpas poharakkal és társalgókkal legyen dolgom. Nincs ruhám, csúszott ki a számon.

Tom nevetett, és azt válaszolta, hogy szerinte nem vagyok meztelen, tehát ez csak kifogás. Szégyenkeztem a hiúságom miatt és féltem, hogy hálátlannak tart, és akkor Tom azt mondta, hogy a cirkuszba mindenki abban jön, amije van, és azonkívül az egyszerű ruha a legszebb.

Ekkor kristálytiszta, erős emlékképek ugrottak be abból az elbeszélésből, amelyet Tom olvasott fel nekem az első rakovi nyáron, betegségem alatt. Kértem, adja kölcsön azt a könyvet a gyapjúköpenyt viselő nőkről és a méhekről és a kertekről. Tom hátradőlt a széken, a lámpa fénye elszökött az arcáról. A feje fölött a falon Vlagyimir Iljics képe lógott, amelyet születésnapomra kaptam bekeretezve a férjemtől. Jól sikerült kép volt: Iljics arcát lágy fénykör övezte, mint lámpást a tavaszi ködben. Iljics kedvesen nézett rám, amikor okosodni igyekeztem és nevelni önmagamat.

– Emlékszem, hogy ezeket az embereket abraxaiaknak hívták, mielőtt rendes nép lett belőlük. Mert úgy érzem, pont ilyen abraxai vagyok és nem alkalmas az új világba – folytattam. Tom a fejét csóválta, ahogy értelmetlen beszéd hallatán szokás, és azt gondoltam, talán csak álmodtam az egész könyvet. Nem csoda, hogy hiányos leírásom alapján nem találták iskolánk könyvtárában és a nagy Publicsnajában sem.

Hallgattunk, és ezért tisztán hallottuk a magassarkú cipők kopogását az udvaron; Jelena libbent be a konyhánkba és a cirkuszjegyeket látva átölelte Tom nyakát és erősen megszorította. Aztán Tom elment, ketten maradtunk Jelenával, és mégis a ruháinkkal kezdtünk foglalkozni. Én is úgy fellelkesedtem, hogy kalapokat rajzoltam az újság szélére, és Jelena látni akarta, van-e valami olyasmi a szekrényemben, amiből ünnepi viseletet lehetne csinálni. De amikor Ilja táskástul hazaért a Rabfakról, és leült az asztalhoz megoldani a számtanfeladatait, emlékeztetett rá, hogy a haladó nő nem töri a fejét cicomákon és bőrfestékeken, hanem tisztán és gyakorlatiasan öltözködik. Jelena püspök úrnak nevezte Ilját és kérte, hogy megcsókolhassa őkegyelme kezét.

Azokban az időkben lettem vakmerő – hittem, hogy az egész várost ismerem, mert alaposan megismertem a Rakovot és környékét. Iljának bámulatos irányérzéke volt, gyorsan kitanulta a város különböző részeit, és szórakozva hallgatta, amikor elmeséltem neki az útvonalaimat. Ő már gyerekkorában járt Péterváron tengerész apjával. Én nem voltam olyan gyakorlott városjáró, pedig sok telet töltöttem Kotkában a nagynénémnél, amikor apa és anya elküldtek hozzá, hogy szokjak a munkavégzéshez.

Harangtornyok és szobrok alapján tájékozódtam, azokból volt bőven. Lelkesen számoltam be Iljának, hogy egy hatalmas bazárt találtam a cárné szobra mögötti kis utcáknál.

– Igen, ott van az Aprakszin Dvor, arra gondolsz? – jegyezte meg Ilja előkelően. Igyekeztem megtanulni a neveket, ahogy csak tőlem tellett, gyakran álldogáltam az utcasarkokon a táblákat betűzve – de csak kevés helyen jelölték az új utcaneveket, és mivel a régieket nem illett használni, úgy éreztem, hogy egy elátkozott labirintusba löktek, ahol a szobrok gúnyos tekintete előtt futkosok fel s alá.

Elhatároztam, hogy a cirkusz előtt nekiindulok, hátha találok valahol legalább egy vékony láncot vagy sálat. Megcsapott a hiúság szele: hisz fiatal leányként szépen felöltöztem a tankörökre, a munkaruhámat is mindig kivasaltam, és rendesen megfésülködtem. Anyám és apám szép ruhákban járattak, mert én voltam a munkapéldányuk, így mondták. Így hát itt, a munkások országában miért ne tisztelhetném meg az ünnepet azzal, hogy kicsinosítom magam?

Bosszantott, hogy otthon hagytam a kevés ékszeremet, azt az apámtól kapott kis brosst is, amelyben kis kövek vannak ezüstbe foglalva. Ilját hibáztattam ezért, szerinte az úticsomagban csak fölösleges súly lett volna minden csecsebecse. Mit nyomott volna ez a kicsi ékszer, zsebkendőbe tekerve, de Ilja véleménye az volt, hogy nem kézzel fogható súlyról van szó, hanem képletesről. Az ilyesmi méréséhez nekem nem volt mérlegem, Iljában kellett bíznom. Magamban dohogtam a zordságán, de hallgattam, ahogy jó feleséghez illik.

Pedig kislányként elhatároztam, hogy sose megyek férjhez. Mivel a lányokat nem tartották semmire, bármi lehettem. Mindenkit kinevethettem, megtéveszthettem, cseleket szőhettem. Miért hagytam el olyan készségesen ezt a merészségemet – egy férfi miatt?

Egy meleg délutánon, Iljának egy szóval sem említve, lánykori énem bűvöletében elmentem az Aprakszin Dvorba, járkáltam a boltívek alatt és a falak mentén húzódó, nyikorgó körfolyosókon. Hajdani emberek a csupasz földre raktak ki albumokat, bronz könyvtámaszokat, szattyánbőr papucsokat és apró gukkereket, amelyekkel egymás gyémántjait bámulták egykoron a színházban. Ők maguk némán álltak a folyosók alatti árnyékban, kőszürke arcukon csak a szemük mozgott, ellenséges mohósággal figyelve a sokaságot – de kinek lett volna szüksége az árujukra, nekem biztosan nem. Nem vásároltam volna tőlük, még akkor sem, ha lett volna pénzem. Gazságot forraltak és átkokba csavarták az eladásra kínált, idejétmúlt holmikat. Az emberfolyam az utcasarok felé sodort, magával ragadott engem is.

Azt gondoltam, ha odáig elérek, biztos megpillantok majd valami ismerőset és afelé veszem az irányt, de az emberfolyam kétfelé ágazott, jobbra és balra, és mindkét irányban ismeretlen, hosszú perspektívák nyíltak. Csak forgattam a fejemet és próbáltam betájolni, hol vagyok. Aztán felbátorodtam és balra fordultam, amerre a többség igyekezett. Azt feltételeztem, hogy ez biztosan az Október 25. sugárút lesz.

De nem. Ott a folyamörvények csomópontjánál találtam magam, vad nyüzsgéssel teli, morajló téren, amely felett az ezernyi láb felverte porfelhő lebegett. A Szénatér volt ez, amelyről tudtam, hogy a tolvajok és csalók fő gyülekezőhelye a városban, és ahol bármit lehet venni; embert, poneva-szoknyát, egy csomó medvehagymát vagy idegen ország térképét. Nem akartam üzletelni a Szénatér mosolygó szemű, rossz fogú eladóival, nem akartam kitenni magam az emberáradat örvényeinek, sem a minden sarkon ólálkodó, ügyes kezű utcagyerekek tolvaj szándékú nyúlkálásának.

Kikerültem a teret és megdicsértem magam ezért, igaz, oktalanul, mert teljesen eltévedtem. A nap ferdén sütött be az utca mélyére. Átkeltem a csatornán, zsibbadtan vánszorogtam. Megbántam büszke nekilódulásomat: Ilja sosem fogja megtudni, mi lett velem. Megértettem, hogy ebben a városban örökre el lehet veszni és el lehet tévedni, és ez a felismerés ólomsúlyként nehezedett a lábamra.

Az utcán morajlott az emberfolyam, amely egy pillanatra sem hagyott alább, a házak hátat fordítottak a tömegnek. Sehol egy pihenőhely. A szavak kiestek a fejemből, a szájam kiszáradt, a szemem már nem látott mást, mint a vakító égboltot és a poros kövezetet.

Ekkor csörrenés hallatszott. Egyszer, kétszer. Üvegajtó csapódott ki, egy üzletből férfi lépett az utcára, megtorpantam. Nagy kalapot viselő, szakállas férfi, pöffeszkedve jött ki az ajtón, akár egy medve, nyitva tartotta, bemegy-e, kérdezte dühös tekintete, se igent, se nemet nem tudtam mondani, erre elengedte az ajtót és vállat vonva távozott. A nagy ablakhoz nyomtam a homlokomat; aranyló, kattogó birodalom volt mögötte. Kis és nagy számlapok mosolyogtak, kis- és nagymutatók jelezték az időt, súlyok lógtak a kakukkos órákon, ingák hintáztak, fogaskerekek forogtak. Eszembe jutott szép, mindig siető és úton lévő apám, aki állandóan indult valahová, és aki kerek órát vett elő mellénye zsebéből, megsimogatta a fejemet, és elment.

És miután öltönyöket, kabátokat, mellényeket, nadrágokat varrt, hazajött. Sípoló agyagkakasokat, papírvirágokat, bádogsípokat hozott. Hazajött anyámhoz, aki hátat fordítva neki, szomorúsága árnyékában zsörtölődött:

– Mért szórod ilyesmire a pénzt, takarékoskodni kellene a rosszabb időkre.

Apa mit sem törődött a szidással, szomorúsággal, árnyékkal. Apa holdat hordott a zsebében, arany arcot, „a szentpétervári órásmesterek készítik ezeket, kicsim, nézd csak, milyen gyönyörű!” És úgy éreztem, helyes dolog szépnek lenni és sietve indulni a világba a szomorúság kunyhójából, apa helyesen cselekedett, gondoltam, a szentpétervári óra azt mondta, hogy menni kell, indulni a jó napba, a boldogságba és a munkába.

De hát eljött az a rossz nap. Apa meghalt, nem bírta a szíve. Anya már rég elsírta minden könnyét miatta, nem érte váratlanul, az ürességet megkapni kérés nélkül is, nézd, a szentpétervári óra, ez az örökség apádtól, elég-e a temetésre, ha eladjuk!

Mielőtt anya eladta az órát, minden este és éjjel a fülemnél tartottam, reggelente óvatosan felhúztam a rugóját, egész napra beraktam az ágyneműk közé, és este a párnám alá rejtettem suttogni. Indulj te is, indulj világgá, mondta az óra, és a mutatók lopakodtak a lapján, mint a fák árnyéka az aranykerítéses parkban, a boltos lányainak kerti pavilonjában.

Hát ide rángatott engem az óra halk, de követelőző beszéde. Néztem az ablakon át az idő birodalmát, amely kiváltja a járókelők csodálatát. Ez mindent megmagyarázott: innen áradt a sietség az egész városba és mindenkibe, aki zsebében, nyakában vagy a csuklóján szentpétervári órát hordott.

Szép, tevékeny, mozgékony apám. Búval teli, ütésre felkészült, kucorgó anyám.

Megtapogattam a zsebemet, hátha mégis ott van az arany holdfény, a kacagó örömöt ketyegő mechanika – nekirugaszkodtam és elindultam, még bírtam is, szökésben lévő lány, vándorlásra lettünk teremtve, mondta apa, vidám