A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Christopher Bollen: Havoc

Harper, New York, 2025.

Első kiadás

Fordította

Babits Péter

Copyright © 2025 by Christopher Bollen

First published in the United States by HarperCollins.

Translation rights arranged by Corto Literary and The Clegg Agency, Inc., USA

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Babits Péter, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © sandipruel / Getty Images; Yulimuli / Getty Images

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Donáth Mirjam

A szöveget gondozta Varga Anita

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-604-695-8

TCR-nek

Az ifjabb nemzedék érdekében fel kellene oldanunk a koronavírus-korlátozásokat. Inkább az időseket áldozzuk fel a fiatalokért, mint a fiatalokat az idősekért.

– Sydney Morning Herald, 2020. ÁPRILIS

Reggeli közben csak a nagyon fiatalok és a nagyon öregek meséljenek az álmukról.

– JOAN DIDION

Az idős ember mindent elhisz, a középkorú mindent sejt, a fiatal mindent tud.

– OSCAR WILDE

1

Akinek van esze, az korán kel a Royal Karnak Palace Hotelben.

Nem feltétlenül a forróság miatt – bár késő délelőtt a sivatagi nap felperzseli egész Luxort, s noha még csak április van, ami a Szaharában rügyfakasztó tavaszi hónap, maroknyi vendég máris hőgutát kapott. Egy mézesheteit töltő nő a 207-es szobából épp a múlt héten esett össze a teraszon és került olyan állapotba, hogy helikopterrel kellett a kairói kórházba szállítani. A hirtelen rosszullétek száma riasztóan megugrott a szállodában.

– Mindig nagy a hőség, de ilyen korán még sosem köszöntött be – árulta el nekem Ahmed, a Royal Karnak igazgatója. Azt is jónak látta, ha a recepción kihelyeznek egy erre vonatkozó figyelmeztetést, én pedig segítettem az angol fogalmazással. Tisztelt Vendégeink! Nyomatékosan arra kérjük Önöket, hogy a királysíroknál kora reggel, de lehetőleg még délelőtt tegyenek látogatást, a kirándulásra pedig feltétlenül vigyenek magukkal széles karimájú kalapot és nagy mennyiségű ivóvizet!

– Ez az! – böktem meg a vállammal, mikor megszemléltem művünket. – Nagyon jó, Ahmed! Senki nem mondhatja, hogy nem figyelmeztettük. – A táblát a recepción, a cukorkás üvegtál előtt helyeztük el, hogy senkinek se kerülhesse el a figyelmét. Nem is kérdés, Luxorban halálos a forróság. Senki nem akarja odakint találni magát a legperzselőbb délutáni kánikulában, árnyék nélkül. Korán kelni mégis azért érdemes, mert a hajnal a nap egyetlen békés része.

Mikor három hónappal korábban a szállodába érkeztem, amatőr hibát vétettem és a Nílusra néző szobát kértem. Ki tudna ellenállni a kísértésnek, hogy fogselymezés közben láthatja a fáraók misztikus folyóját az ablaka alatt hömpölyögni, olajosan fénylő felszínén túl a sivatag káposztazöld mezsgyéjével és a poros Thébai-hegységgel, melynek csúcsai rozsdás fűrészfogakként sorjáznak a látóhatáron? Mintha mesebeli jutalom várt volna a járvány idején tett kétnapos, kimerítő utazás végén – nyálminták és oltási igazolványok, araszoló sorok az útlevél-vizsgálatnál, rohanás a csatlakozáshoz, majd órák hosszat tartó veszteglés a kifutón az egyforma Korán imádságok álmosító duruzsolására, mégis rettegésben, nehogy valaki eltüsszentse vagy akár elköhintse magát. Tegyük hozzá, hogy én csak a svájci Alpok egyik szállodájából utaztam Egyiptomba. Rémálomba illő hely lett a világ, gömb helyett inkább kocka, ami minden illesztékében megroppant. Azon az első napon, mikor belibbentem a Royal Karnak előterébe, Ahmed jómódú amerikai idiótának nézhetett. Nyolcvanegy éves vagyok, s bárhogy igyekszem, nem tudom levetkőzni a wisconsini akcentusom. Ahmed védelmében: semmi oka nem volt azt feltételezni, hogy két-három napnál hosszabb ideig maradok. Ugyanúgy tekinthet az arcunkra, ahogy mi, vendégek a szobaszámunkra: lényeges információ, fontos észben tartani az itt tartózkodás idejére, de abban a pillanatban feledésbe merül, mihelyt kitesszük a lábunkat az ajtón.

– Az a szoba egyszerűen fan-tasz-ti-kus – áradozott Ahmed, miközben vöröses-barna kerek szemével alaposan végigmért a rózsaszín márványpult mögül. Egyetlen homlokán legördülő verejtékcsepp sem árulkodott arról, hogy a járvány által térdre kényszerített idegenforgalmi piac mennyire sóvárog a fizetővendégek után. – Az „exkluzív panoráma” természetesen feláras szolgáltatás, de higgye el, Mrs. Burkhardt, a Nílus megér minden centet! A Nílus, gondoljon csak bele! Ilyen lehetőség csak egyszer adódik az életben!

Másnap reggel aztán felismertem a dolog fonákját. Napkeltekor, de óramű pontossággal, helybéli árusok, kocsisok és ügynökök sorakoznak fel a hotel előtt kék-sárga kaftánokban, akár a színpompás énekesmadarak. Amint az első turisták előszivárognak a szállodából, a kórus tüstént rákezdi: Elvihetjük a piacra? Hajótúra a Királyok Völgyébe? Szeretné látni a gyerekfáraó múmiáját, miszter? Nem sok, nem drága! Térjen be a bácsikám üzletébe, csak egy percre, nem fogja megbánni, minden nagyon olcsó, egy szkarabeusz, fogja csak meg a kedvemért, Egyiptomi népéért! Nem kell vennie semmit, ajándékba adom, látja, nekem van még! Mit szólna egy füstölőhöz, a Nílus illata! Várjon, ne menjen el! Elviszem. Ne hagyjon csak így itt! KÉÉÉÉREM!

A vevőcsalogatás egész nap szünet nélkül folytatódik és napnyugtáig abba se marad. A tolakodó, hovatovább vádaskodó kiáltozás természetesen az „exkluzív panorámával” rendelkező szobákban a leghangosabb, tébolyító kakofóniában egyesül a lópaták diszkóütemével és a motorok asztmás hörgésével. Azon az első reggelen próbáltam bezárni az ablakokat, összehúzni a függönyöket, majd megnyitni az összes vízcsapot, de a lárma továbbra is átszűrődött a falakon. Harmadik reggel migréntől villámló szemekkel masíroztam le az előtérbe és követeltem egy nem-exkluzív szobát valahol a hotel hátsó traktusában.

– Inkább azért fizetek felárat, hogy ne kelljen hallanom ezeket az embereket!

– Hogyne, Mrs. Burkhardt. – Ahmed arca épp csak egy árnyalatnyit pirult el. – Megértem. Nagyritkán, de előfordul, hogy az érzékenyebb hallású vendégek panaszt tesznek erre. – Nagyritkán? Sosem tudom, Ahmed mikor hazudik a képembe. Mindenesetre hajlamos vagyok hinni neki, mert a civódásunk óta eltelt hónapokban hűséges és megbízható barátot ismertem meg a személyében. Húsos ujjainak egyetlen csettintésére a londínerek három poggyászommal együtt átköltöztettek a szerényebb 309-es szobába, ahonnét ablakaim a szálloda kiterjedt narancsillatú kertjére tekintenek. Távoli duruzsolásként ide is elér az árusok szüntelen gajdolása, de a nap jelentős részében elfojtja a hátsó teraszon étkező vendégek ezüst evőeszközeinek csörgése és az úszómedence locsogása. Dacára a rendhagyó kánikulának és ellenállhatatlan késztetésem kiújulásának, azóta is féktelen boldogságban élek a Royal Karnakban.

A késztetés: koponyám belső felét kaparássza és éjjelente felébreszt, hosszú ujjaival a homlokomon dobol. Csak fekszel itt és nem csinálsz semmit, miközben látod mások szenvedését? Pedig mennyire reméltem, hogy az Alpokban hagytam a mások megsegítésére irányuló kielégíthetetlen vágyat! Úgy látszik, csak téli álomba szenderült, békésen szunnyadozott ezekben a hónapokban, hogy újult erővel ébredjen, mihelyt megvetem itt a lábam. Bármily hihetetlen, de azt akarom, hogy mások boldogok legyenek. Vagy ha boldogok nem is, legalább szabadok. Ezt nem úgy kell elképzelni, hogy beleütöm az orromat a mások dolgába. Nem, én tudatosan létrehozok egy elágazást – egy mesebeli pillanatot, mikor megnyílik a börtön ajtaja, s vele a varázslatos újrakezdés esélye.

Talán nem mindenki ért egyet a módszereimmel. Lehet pálcát törni felettem, de szerintem a próbatétel egészséges dolog. Üss vagy fuss. Megszoksz vagy megszöksz. Nem döntök helyettük. A választás mindig az övék.

Hatkor kelek, ahogy minden reggel, abban a kéklő órában, mielőtt a napkelte gézbe bugyolálná az egész világot. Ilyenkor még a kerti madarak se mozgolódnak. Tíz percen át tornázom – térdnyújtás, lábemelés és karkörzés, az izomlazítás, amire még Klode Park-i gyógytornászom tanított. A XIV. Lajos stílusú karosszékbe kapaszkodva tartom meg egyensúlyom, bár koromhoz képest meglepően ruganyos vagyok, és magasabb is a legtöbb nőnél, akit a gravitáció hüvelykujja nyolc évtized alatt könyörtelenül a földbe passzíroz. Ezzel együtt szívesen kerülöm annak a pucér testnek a látványát, amivel a fürdőszobai tükör fogad – a mellkasomról lecsüngő sárga csőszerű függelékeket, gesztenyebarna redőkkel tagolt nyakfodrom, kicsontozott angolnára emlékeztető felkarom, kendőzetlen gesztusok végtelen sorával megmunkált arcom. Rájöttem, hogy ennyi idősen az embernek nem mások elismerő pillantása hiányzik, hanem a sajátja. Fojtott rettenettel nézem tükörképem, mint akit rútul átvertek – hogy lehetek máris nyolcvanegy? Ez már rég nem az elveszett fiatalságról és a megsebzett büszkeségről szól. (Abba évtizedekkel korábban beletörődtem.) Arra gondolok, mikor váltam ezzé a kihalás szélén egyensúlyozó törékeny teremtménnyé? Néha egyszerűen nem ismerek magamra a tükörben, s nem csupán azért, mert az Alpokból való menekülésem után feketére festettem a hajam. Nem is bő, hosszúujjú és harsány mintás kaftánokból álló új ruhatáram miatt, amit a luxori újrakezdés örömére vásároltam. Nem, egyszerűen ismeretlen számomra ez a halódó, szánalomra méltó fehérjehalmaz, ami visszanéz rám a tükörből.

Hiányzik Peter. Mindig hiányzik, magától értetődően, de különösen amikor végzek a reggeli tornával és belépek a kádba zuhanyt venni, miközben fájó tudatában vagyok a csúszós porcelán formájában rám leselkedő fenyegetésnek. (Reggelente, mi nyolcvanasok az életünket kockáztatjuk csakhogy megtisztálkodjunk.) Bár mondhatnám, hogy a férjem elvesztése felett érzett gyász napnyugtakor tör rám a leghevesebben, vagy reggel, amint felemelem fejem a párnáról. Hat év telt el Peter halála óta, de a fájdalom leginkább fél órával ébredés után hajlamos támadni, mikor elfordítom a csaptelep karját és kicsomagolok egy bontatlan szappant. A gyásznak nincs színpadi érzéke; otthonosan befészkeli magát a leghétköznapibb pillanatokba. Ó, igen, néha még most is könnyekben török ki (zenére – sose hallgass zenét, fájdalmat injekcióz a vénáidba), de inkább csak tompán tudatosul bennem, hogy már nem is számolom, hány napja váltunk külön Peterrel. (Egy ideig követtem: az első ezer napban minden reggel újabb számmal növeltem a gyászos halmazt, hátha végül magába omlik és agyonnyom a súlyával.) Elsöprő szerelem volt a miénk, találkozásunk pillanatától semmi sem állhatott közénk. Ötvennégy éven át nem csupán befejeztük egymás mondatait, de bármikor el is kezdtük őket.

Zuhany után megszárítkozom és beszedek egy maroknyi gyógyszert, beleértve az idegnyugtatónak szánt riszperidont. Ha Peter hiánya túlságosan kezd megviselni, a neszeszerembe nyúlok és előveszem az egyetlen relikviát, amit sikerült megmentenem: a hajtincsét. Az is elég az emlékezéshez ha csak az ajkaimhoz érintem puha fehér szálait. Ezzel együtt nem időzöm soká a szobámban. Belebújok az egyik afrikai mintás kaftánba, amit a helyi bazárban vásároltam, és pontban 6.45-kor lemegyek reggelizni.

E korai órán nagyobb a csend, mint egy kriptában. Az alkalmazottak még nem hordták el az ajtók mellől a szobaszervizes tálcákat – az ezüst téglalapok tele ételmaradékokkal, eltépett jegyekkel és összegyűrt szalvétákkal, halálba gyötört napkrémes tubusokkal és felfordított borospoharakkal, mind egy-egy tornádó által feldúlt birtokra emlékeztetnek. Egyetlen nesz sem szűrődik ki a szobákból, de a templomi csendesség uralma nemsokára véget ér. Az alagsor mélyéről máris felszüremlik egy porszívó zúgása.

A Royal Karnak Palace. Egyszer megtudakoltam Ahmedtől, mi indokolja a szálloda pöffeszkedő nevét, mire olyan értetlenül ingatta a fejét, mintha először szegeznék neki a kérdést.

– Karnak Luxor ősi templomegyüttese, ami itt található a folyó…

Belefojtottam a szót.

– Ezt a részét értem, de mi a helyzet a többivel?

– Nos… – Ahmed rövid szünetet tartott, míg megpróbált előállni egy kellően impozáns magyarázattal. – Leginkább a patinás történelmi múltja miatt. Az alapítása óta eltelt időben számos herceg, hercegnő és méltóság megfordult a falai közt! – Szép hárítás, gondoltam, leplezendő a név csalóka voltát. A hely aligha „királyi”, még kevésbé „palota”. Annál inkább vérbő kapitalista vállalkozás a tehetős nyugati turisták elcsábítására. 1907-ben egy vakmerő brit utazási iroda, miután az utolsó pennyjét is feltette a nílusi hajóutakra, terjeszkedésének legfőbb akadályát abban látta, hogy legfontosabb kikötői egyikében nem tudott ötcsillagos szálláshelyet kínálni, ezért sebtében felhúzta a tetszetős fehérmárvány „Királyi Palotát” Luxornál, a Nílus latyakos keleti partján. Küllemre a szálloda még most is úgy fest, mint a földszinti folyosó korabeli ezüstkeretes fotográfiáin, vagy a szépianyomatokon, melyeket barna szeplőkkel borított és divatosra fakított a tehetséges lég-ecsetművész: az Idő. (Az egyik képen, ami egy Királyok Völgyében zajló pezsgős pikniken készült, hosszúszoknyás és hattyúnyakú hölgyek koszorúját látni, kezükben öszvérhajcsár ostorokkal és légycsapókkal.) A szálloda felépítése tangóharmonikát idéz: impozáns központi csarnokából oly széles ívben nyúlnak ki az épületszárnyak, mintha békítő ölelésre tárnák karjukat a folyó szemközti oldalán fekvő ősi thébai nekropolisz felé. A Royal Karnak Palace bársonyba és skarlát perzsaszőnyegekbe csomagolt három emelete hetven vendégszobával büszkélkedik, továbbá azzal a ténnyel, hogy itt található egész Felső-Egyiptom legnagyobb magántulajdonban lévő díszkertje. Ahmed sem egészen félrevezető, mikor a notabilitásokat említi. Létezése kezdetén a szálloda sivatagi oázisként szolgált nem egy alacsonyabb rangú nemesnek és elkergetett diktátornak, aki örök száműzetésében is playboyhoz méltó életet folytatott, továbbá hírhedt módon menedéket nyújtott mindennemű krimiírónőnek és sírrablóvá átvedlett úriembernek – olyannyira, hogy szinte pontosan egy évszázada éppen a Royal Karnak pompás főlépcsőjéről kürtölték világgá Tutanhamon sírjának felfedezését.

Mikor az Alpokban lázasan kutattam az interneten egy életképes menekülőút után – amit nagyban bekorlátozott, hogy a lezárások idején kevés ország fogadott külföldi látogatókat –, a Nílus partján csak alig néhány tisztességes alternatívát találtam. Az előkelő intézmények többsége bezárta kapuit a pandémia miatt. Akadt ugyan egy hasonlóan illusztris szálloda feljebb a folyón, az Asszuáni-gátnál, de mikor rákattintottam a weboldalára, kiderült, hogy épp teljes újjáépítésen esik át, dekadens tizenkilencedik századi oszmán üdülőhelyből első osztályú reptéri váróvá silányítják. Miután a luxori Royal Karnak Palace-re ugyanaz a belga konglomerátum tette rá a mancsát, ami minden lelket kiszipolyozott asszuáni vetélytársából, okkal feltételeztem, hogy ez is áldozatul esett a „feljebb pozícionálásnak”. (A Richesse Resorts kultúrbarbársága a luxusszállodák terén nem ismer határokat.) Szerencsére – a Covid áldásos és globális hatásának hála – a luxori luxusszálló átmeneti haladékot kapott. Nem szeretném, ha bárki sznobnak tartana. Mindenkinek megvan a maga elgondolása az ideális lakóhelyről, én pedig történetesen a hajdani grand hotelek megfakult pompáját kedvelem. Igen, a Royal Karnak belső terei a szemünk láttára hámlanak, penészednek és omladoznak, amit a legsejtelmesebb világítás sem képes ellensúlyozni. Az egésznek van valami ódon padláshangulata. Egy jótanács: aki fél az egerektől, ne kukkantson be a sötét sarkokba. A legjobb áldott tudatlanságban, félig behunyt szürkehályogos szemmel őgyelegni. A szaténfüggönyök elrongyolódtak; a perzsaszőnyegek kopasz foltjai egész kontinensek; a szófák bársonykárpitjait tapintani olyan, mintha egy beteges dalmata bundáját simogatnánk; és igen, az ablaküvegek nehezebben elérhető részein olyan vastagon áll a por, hogy legszívesebben beleírnám a nevem kezdőbetűit, ahogy Peterrel csináltuk az autónk szélvédőjén, a nagy milwaukee-i hóviharok idején. Akárhogy is, a reggel aranyfényében az elhanyagoltság minden jele megbocsátható. Az elmúlt öt évben tizennyolc hotelben fordultam meg, s közülük a Royal Karnak az egyetlen, amire az otthonomként tekintek. Azt tervezem, hogy örökre itt maradok.

Csípőcsontom kattog, mire elérem a lépcsőt, és a bokám is rakoncátlankodik, ahogy lefelé indulok, a biztonság kedvéért a korlátot markolászó kézzel, ujjaim közt a szirmot bontó kovácsoltvas lótuszvirágokkal. Használhatnám a felvonót, de szeretek a fényűző lépcsőn korzózni, tekintetemmel követni a csillártartó lánc szemeit, amint leereszkednek a muranói üveg vöröslő kollázsára.

A világ még az előcsarnokban is szunnyad. Az árusok kórusa csak úgy negyven perc múlva kezdi rá. A bejárathoz közeli megcsontosodott szófákon fásult túravezetők darvadoznak, arra várva, hogy felbukkanjon aznapi első vendégük, aki jellemzően valamikor tíz óra környékén támolyog elő és színpadiasan ásítozik, mintha álló ovációt érdemelne, amiért ilyen korán kelt. Ahmed szokás szerint a recepción rendezgeti az iratait. Zselézett fekete haja fénylő hullámokat vet. Felemeli a fejét, amint átkelek az előtéren, majd úgy tesz, mintha szúrós pillantást vetne karórájára.

– Ma reggel késett, Maggie! – Persze csak ugrat: sosem kések, mindig időben jövök, de a baráti évődés a reggeli rituálénk része. A szokott riposzttal készülök – „Még biztosan nem hevertem ki az időeltolódást” –, mikor nagy meglepetésemre egy fiatal nőt pillantok meg Ahmeddel szemben a recepciós pultnál. Hiába próbálok pislogni, nem hallucináció. Készületlenül ér a jelenléte. A bejelentkezéshez még korán van: a legelső gép csak egy óra múlva landol Luxorban, és az első nílusi kirándulóhajók se kötnek ki tíz előtt. Az üvegtáblákon beáradó fény hátulról vetül alakjára, ezért nem látom tisztán. Az apró kis zökkenő a reggel ismerős ritmusában annyira meglep, hogy figyelmem kis híján átsiklik a fiún, aki a túravezetőkkel szemközt, egymagában ücsörög a kanapén. Ezen a vézna, csendes, semmi kisfiún. Később azt kívánom majd, bár több figyelmet fordítottam volna rá, árulkodó jeleket kutatva és gondosan tanulmányozva minden kis porcikáját: dacos arcát, izgága tekintetét, nyughatatlan térdét. Szemüvegének koszos kerek lencséi felizzanak az előtér borongásában. Az ablakfény kirajzolja lapátfülét, amit a narancsszínű porcos bőr festett templomüveghez tesz hasonlatossá, baracksárga csúcsfényekkel. A fiú – nem tudom, hány éves lehet, talán hét?, a félhomályban nem látni tisztán – az ölében dédelgetett eszközre mered, hüvelykujjai valami videójáték bűvöletében bökdösik a kijelzőt. Átutazók, döntöm el: a vendégek leggyakoribb kasztja, amelyik csak egyetlen éjszakát tölt itt, mielőtt hajóútra indulna vagy kirándulást tenne délre, Edfu ősi templomához. Nem számítanak. Ki győzi nyomon követni őket? Arcuk, akár az elesetteké a régi háborús fotográfiák csatamezőin, egyetlen pillanat múltán feledésbe merülnek.

– Még biztosan nem… – válaszolnék, de Ahmed már a fiatal nőhöz fordul és elé tolja a nyilatkozatot, melyben lemond arról, hogy beperelje a Richesse Resortst, amennyiben itt tartózkodása alatt elkapná a Covidot. Ezután Ahmed a homlokának szegez egy pisztolyt, hogy megmérje a hőmérsékletét. Kedélyes mosolyt küldök felé, Nem nagy ügy, holnap is van nap, azzal elsietek a vitrinek és strucctollas kínai vázák mellett, hogy kattogó csontokkal végigsasszézzak a folyosón.

A reggelinél mindig én vagyok a legelső vendég. Festett sárga pálmalevelek és citromzöld borostyánindák örvénylenek a krémszínű falakon. Elfoglalom megszokott asztalom a sarokban, ahová sosem ér el a napfény, bárhogy próbálja kisajátítani az egész termet. A kukták szorgalmasan töltögetik a kávés szamovárokat, de Hamza, a hotel séfje, kissé le van maradva, csak most gyújtja be a melegen tartó égőket a büféasztal fedett ezüsttálcái alatt. Minden reggel a sarokban ülök egészen tíz óráig, mikor a pincérek eltakarítják a tojás és a zselés koshari maradványait, hogy ez idő alatt figyelmesen tanulmányozzam vendégtársaimat. A mai nap máris furcsán indult, idő előtt kicsúszott a kezemből, s csak remélni merem, hogy ez nem baljós előjel az előttem álló feladatra nézve. Bradley-éken tartom a szemem. Ha a késztetés egyszer felerősödik bennem, képtelen vagyok megzabolázni, pedig a magam érdekében is azt kívánom: bár tudnám.

Hívhatjuk ezt megkésett kapuzárási pániknak, de eldöntöttem, hogy ami kevéske időm ezen a bolygón maradt, mások szolgálatának szentelem. Tudom, manapság már nem divat lelki társakról beszélni, de egy olyan szerelem után, ami nekünk jutott Peterrel, a veszteség elfeledésére tett minden erőfeszítés céltalan. Élőhalott vagyok, évek óta bátran viselt nyomorúságommal, lehorgonyozva a „nem olyan rossz ez” szélcsendes öblében.

Mi mást tehetnék? Felszabadítom azokat, akik nem is tudják, hogy rabságban senyvednek. Segítek nekik megnyomni a katapult gombját. Ez az egyik olvasat.

A másik? Elhintem a káosz magvát. Nagytakarítást végzek.

Jobbá teszem az emberek életét, akár belátják ezt, akár nem. Mindössze egyszer történt meg, hogy rosszabbá tettem, de a gyilkosságra gondolni se szeretek.