Fordította

Kalapos Éva

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Rachael English The Letter Home

Text copyright © 2022 by Rachael English

All rights reserved.

Hungarian translation © Kalapos Éva, 2025

© Next21 Kiadó, 2025

ISBN 978 615 660 687 7

Next21 Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Takács Eleonóra

Szerkesztette Bardi Betty

Előkészítés Mandl Orsolya

Ebook Hársfai László

Könyvterv Váraljai Nóra

Korrektúra Török Judit

A szüleimnek – köszönettel

Előszó

Kinyitotta a szemét, és megpróbált alkalmazkodni a sötétséghez. Adj magadnak egy percet, gondolta. Ha nem esel pánikba, a fény megérkezik. Mindig volt egy halvány fénycsík, egy rés, bármilyen vékony is legyen, ami segített neki elválasztani a szürke és a fekete különféle árnyalatait. Miközben várta, hogy végre megjelenjen, igyekezett lassan lélegezni. Pár pillanatig bent tartotta a levegőt, mielőtt kifújta volna, de a világ még mindig könyörtelenül feketéllett körülötte.

Egy furcsa, zavaros pillanatig eltűnődött azon, nem halt-e meg. Vajon ez a sötét hely, bárhol legyen is, már a másik oldal? Aztán enyhe, szinte érzékelhetetlen mozgásra lett figyelmes. Majd kiáltást hallott. Egy férfi hangja volt, odakintről jött. Hirtelen eszébe jutott, hol van, és miért került ide.

Hallgatózni kezdett, van-e bármi jele annak, hogy a többiek is életben vannak, akár egy sóhaj vagy egy nyögés. Biztos volt abban, hogy más testek szagát érzi az orrában, testük melegét a bőrén. Talán megszólalhatna. De nem, nem lehet. Ráadásul a szája száraz volt, mint a kréta, talán egy szót sem tudna kiejteni. Csodálkozott, hogy senki sem hallja a szívverését, hiszen ott dübörgött a torkában, a fülében, mindenütt.

A csónak ismét megingott, ezúttal jóval erőteljesebben.

Meg akart mozdulni, csakhogy nem volt elég hely. A hidegtől megdermedt a lába, a karját ezernyi apró tű szurkálta. A légzése kapkodó volt, és felszínes, meg is ijedt, hogy talán nem jut elég levegőhöz. Körülölelte a félelem. Figyelmeztették őket, hogy az átkelés rázós lehet, de most először jutott eszébe, hogy talán nem élik túl.

Ne aludj el, parancsolta magának. Ha megteszed, lehet, hogy nem ébredsz fel többé.

Gondolkodnia kell.

Megpróbálta elképzelni az úti célt: hová megy, mit csinál majd ott, hogyan jön rendbe az élete. Utcákra, épületekre és emberekre gondolt.

De nem használt. Egyre csak az otthonát látta maga előtt.

Első rész

Első fejezet

Clooneven, Clare grófság, 2019 áprilisa

Jessie

Jessie Daly megfogadta, hogy a Dublintól Cloonevenig tartó út alatt gondosan megtervezi a válaszait. Mire hazaér, minden egyes mondatot kicsiszol, minden eshetőséggel számolni fog.

Emlékeznie kellett volna, mennyire el szokott álmosodni a buszutakon. Alighogy elhagyták a Naas felé vezető elágazást, a szemhéja elnehezült, a feje pedig oldalra billent. Két órával később az ablakon kopogó esőre ébredt, és arra a gyanúra, hogy az üléshuzat rácsos anyaga nyomot hagyott a bőrén. Végighúzta az ujját arca jobb oldalán. A gyanú beigazolódott.

Az ébredés mindig ugyanúgy zajlott. A világ egy pillanatig fényben úszott, aztán eszébe jutott minden, és az ég ismét elfelhősödött. Igyekezett meggyőzni magát, hogy ne kattogjon azon, amin nem tud változtatni, de nem működött. Semmi sem működött, csak az alvás.

Két átszállás és további két óra utazás után érkezett meg Cloonevenbe. Az utasok száma időközben vele együtt hatra csökkent; a mellette ülő két nőnek vászon bevásárlószatyra volt, egy férfi Ennistől kezdve végig a hályogjáról mesélt a sofőrnek, egy német házaspár pedig óriási hátizsákok alatt görnyedezett. Az egyik nő tetőtől talpig végigmérte Jessie-t, megbökdöste a társa karját, majd olyan hangos suttogással, amit két utcával arrébb is hallani lehetett volna, odaszólt neki:

– Ugye, tudod, ki ez, Martina?

Jessie tudomást sem vett róluk. Elnyomta a késztetést is, hogy közölje a turistákkal, rossz helyen szálltak le. Clooneven szívbe markolóan szép hely volt a fakón kanyargó tengerparttal, a fodrozódó óceánnal és a ragyogóan színesre festett, patkó alakú házakkal, ám ebben az évszakban ugyanaz a szezonon kívüli unalom jellemezte, mint a többi tengerparti várost. Az ajándékboltok zárva, a bárok csendesek, a strand kihalt. A város türelmetlenül várta a nyarat, hogy kibontakozhasson.

Április elején a házaspárnak nagy mázlija lesz, ha talál némi félig-meddig tisztességes ételt és egy iható csésze kávét. Ha mégis így alakul, azt minden bizonnyal a buszmegállóban várakozó nőnek köszönhetik. Jessie nővére, Lorna vállán tengerészkék blézer feszült, hamuszőke haján hatalmas napszemüveg trónolt, összeszorított ajka pedig nyilvánvalóvá tette, hogy egyáltalán nem így tervezte a délutánját.

Ahogy Jessie lelépdelt a busz lépcsőjén, és összeszedte a csomagját, Lorna gyors, elismerő mosolyt villantott rá.

– Ez igen, jó sok cuccot hoztál! – állapította meg, majd hozzátette: – Szent ég, de sápadt vagy!

– Igen, szóval ez már… – mivel Jessie-nek fogalma sem volt, hogyan fejezze be a mondatot, a hangja elhalt. Öt-hat napja szinte ki se nyitotta a száját, már egészen berekedt a hallgatástól. Beemelte fekete bőröndjét a terepjáró csomagtartójába, a másik táskát a hátsó ülésre tette, majd bemászott a nővére mellé.

A fejét azonnal megtöltötték a családias, ismerős hangok és illatok – a sirályok rikoltozása, a hínár nedves szaga. Az eső helyét vastag, víztől súlyos felhők vették át. Jessie annyira félt attól, mit mond majd Lorna, hogy hirtelen azt kívánta, bár gyalog tette volna meg az öt kilométeres utat a családi házig. Haragudott magára azért is, mert nem szánt elég időt a sztorija kiötlésére.

A nővére harminchat éves volt, hét évvel idősebb nála. A férjével, Simon Keatinggel együtt több vállalkozás tulajdonosa, például egy kávézóé, egy élelmiszerbolté és egy játékteremé. Mint arra gyakran és szívesen emlékeztetett mindenkit, soha semmitől sem tartotta vissza az, hogy csak középfokú végzettsége van. „Kemény munka”, ismételgette bárkinek, aki hajlandó volt meghallgatni. „Kemény munka és kitartás.” Ezzel szemben Jessie-nek a kitüntetéses érettségijével és a Trinity College-ban szerzett puccos diplomájával még kocsija sem volt. Lorna azonban egy dologról nem szívesen beszélt: arról, hogy a legjövedelmezőbb vállalkozásaik – a bolt és a játékterem – eredetileg Simon szüleinek tulajdonában voltak. Mindehhez a férfi még egy akkora házat is örökölt, akár egy idősek otthona – az impozáns épületet a házaspár az utóbbi években üvegből és világos téglából álló palotává alakította át.

Amikor részeg volt, Jessie szívesen nevezte magát marxistának, vagyis ellenezte a tőke felhalmozását csupán a tőke birtoklásának kedvéért. Támogatta az állami lakhatást, a lakbérszabályozást és a feltétel nélküli alapjövedelmet. Sötétebb pillanataiban viszont, amiből mostanában elég sok akadt, irigyelte a nővérét. Elképzelte, milyen lehet az élet egy szerető férjjel, két gyerekkel és padlófűtéssel, vagyis olyan biztonságban, stabilitásban és kényelemben, amely a hagyományos, felnőtt élet velejárója. Nem mintha valaha is hangosan kimondta volna mindezt. Nem akarta a képmutatással is gyarapítani a hibái sorát.

Miközben Lorna elhaladt a szálloda, a hínárfürdő és a golfklubház előtt, egy szót sem szólt. Szögletes arca úgy ragyogott, mintha motorolajban fürdött volna. Talán wellnesshétvégén járt, vagy csak az önelégültség sugárzott róla. Amikor végre ismét megszólalt, a szavai vágtak, akár a kés:

– Tudod, hihetetlenül feldúltak. Neked nem mondják, de nagyon nehéz nekik.

– Tudom. Bocsánatot kértem tőlük.

– Mindenki látta. Ha nem élőben, akkor utólag a Facebookon. Hogy tehetted ezt anyával és apával? Mégis, mit gondoltál?

Jessie megrántotta a bőrdzsekije ujját.

– Ajh, Lorna… úgy beszélsz, mintha kinyírtam volna valakit.

– A hírnevedet egészen biztosan. Szerencsésnek mondhatod magad, ha munkát kapsz.

– Ha lesznek sztorik, amikkel előállhatok, kapok munkát.

Már akkor tudta, hogy nem mond igazat, amikor a szavak elhagyták a száját. Túl sok volt az újságíró, és túl kevés a rendesen fizető állás. Dublinban hemzsegtek a fiatal riporterek, akik pontosan azt írták, amit a főnökeik akartak, emellett pedig videót forgattak, podcastet készítettek, és heves vitákat folytattak a Twitteren. A hírszerkesztőségek dugig voltak gyakornokokkal és csikorgó veteránokkal, akiknek nem volt hova menniük. Az utóbbiak állandóan az őket ért atrocitásokról és a fizetésemelésről beszéltek, és arról panaszkodtak, hogy a fiatalokban nincs semmi kezdeményezőkészség.

Egykor komoly újságíró akart lenni, aki a Twitter-önéletrajzában büszkén sorolja fel az orgánumokat, amelyeknek dolgozott. Elképzelte, ahogy tudósításokat küld egy szíriai menekülttáborból, egy kizsákmányoló főbérlőt üldöz az utcán, vagy Londonba költözik, és egyike lesz azoknak a szőkéknek, akik a Sunday Timesban írnak a szexről. A kritikusok a „bátor” és a „rendíthetetlen” jelzőkkel illetik, a kiadók pedig egymásra licitálnak, hogy publikálhassák a modern életről írt esszéit.

Ehelyett egy olyan világban találta magát, ahol az „Öltözékek, amelyeket Kate Middleton többször is viselt” vagy „A híres férfi lánya nyaralni megy” típusú cikkekkel kellett beérnie. A munkája biztonságos volt, de sekélyes, lagymatag riportokat írt lagymatag életekről, és mostanra még ennek is befellegzett.

Lorna rápillantott.

– Ne értsd félre, de… fontolóra vehetnéd, hogy valami mást csinálj.

– Mint például?

– Ó, mit tudom én! Mi is a végzettséged? Pedagógus? PR? Mindenesetre valami állandóbb kellene. Phelimnek mi a véleménye?

Jessie nem válaszolt. Az útra bámult, az előttük elterülő mezőkre, amelyek a házukhoz vezető utat szegélyezték. Lorna legalább egyenes volt vele. A csipkelődését könnyebben elviselte, mint a szüleik visszafogott csalódottságát.

Dalyék egy kavicsokkal kirakott bungalóban laktak. Az ilyen típusú házakból az 1970-es és 80-as években nagyon sok épült a városban. Az újabban divatos, kétszintes, fényes, bordó ajtókkal és díszes kapuval bíró házakhoz képest az épület jelentéktelennek tűnt, a felhajtó és a kert viszont kész műalkotás volt; az anyjuk, Maeve láthatóan gondosan és nem kevés szakértelemmel ápolta őket. Ahogy Jessie kiszállt a kocsiból, téli viola és magnólia illata csapta meg az orrát, ami azt jelentette, hogy itthon már eljött a tavasz.

Amikor még iskolába járt, orrát egy képzeletbeli ablakhoz nyomva folyton a Cloonevenen túli világ után sóvárgott, és tizennyolc évesen el is ment innen. Biztos volt benne, hogy minden, amire vágyik, máshol van. Ritkán látogatott haza.

Az apja, Denis egy könnyűipari üzemben dolgozott Ennisben. Szakképzettséget igénylő, de nem túl dicső munka volt, és bár a férfi rendkívül szórakoztató is tudott lenni, alapvetően szabálykövető alkat volt, aki hitt abban, hogy mindenhol pontosan, tiszta fejjel és kifényesített cipőben illik megjelenni. Maeve vékony nő volt, nem bízott a mesterkéltségben és a látszatban, megstoppolta a zoknikat, jártában-keltében minden villanyt leoltott, és büszke volt arra, hogy bármennyi levest képes megfőzni némi csirkehúsból és pár fonnyadt zöldségből. Ha Lorna hivalkodása néha bosszantotta is, nagyon igyekezett eltitkolni.

Jessie apja az ajtóban várta őket. Máskor rögtön megölelte volna a lányát, de ma visszafogta magát. Sokkal fáradtabbnak tűnt, mint ahogy Jessie emlékezett rá. Világosszürke hajára már ráfért volna egy vágás, barna kabátja úgy csillogott, mintha kifényesítették volna. Az utóbbi húsz évben mindig ugyanezt a kabátot vagy ennek egy változatát viselte.

– Sokan voltak a buszon? – kérdezte, miközben felkapta a lánya csomagját, aki inkább nem világosította fel arról, hogy a bőröndnek kerekei is vannak.

– Elég csendes minden.

– Nem rossz nap ez, olyan, mint máskor.

– Volt már rosszabb – vetette közbe Lorna. – De jövő hétre jó időt jósolnak.

Órákig tudtak így beszélgetni, hogy igazából nem mondtak az égvilágon semmit. Végül persze muszáj volt a tárgyra térniük, Jessie-nek azonban még mindig fogalma sem volt, mit mondhatna.

Maeve épp teát főzött a konyhában. Ahhoz képest, hogy általában úgy festett, mintha egy divatkatalógusból lépett volna ki, most ő is fáradtnak tűnt, és meglehetősen slampos volt. Formátlan, teveszínű kardigánja nem illett kék nadrágjához, ami pedig kimondottan elütött zöld papucsától.

Jessie kihúzott egy széket, és leült az asztalhoz. Most az egyszer a konyha kényelmes zsúfoltsága nem melegséget sugárzott számára, inkább klausztrofóbiás lett tőle. A komódon túl sok tányér állt, a csöpögtetőn túl sok bögre, a hűtőszekrényen túl sok mágnes virított. Az anyja halványan rámosolygott, majd Lornára pillantott.

– Maradsz egy csésze teára?

Kérlek, ne, gondolta Jessie.

– Maradok – felelte a nővére, és keresett magának egy széket. – Jessie, kelj fel, és segíts anyának. Egész nap ültél.

Szóval így fog menni.

Öt percig csak teáztak, ribizlis kenyeret eszegettek és cseverésztek. Végül Lorna volt az, aki szóba hozta a kimondhatatlant.

– Jessie azt mondta, bocsánatot kért tőletek.

– Így van – felelte az anyjuk –, de ettől még aggódunk.

Az apjuk bólintott.

– Észre kellett volna vennünk, hogy valami nincs rendben.

Jessie, aki eddig a körmeit vizsgálgatta, felnézett.

– Tudjátok, én is itt vagyok. Kérdezzetek engem.

– Igen – mondta az anyja –, csak valahányszor beszélni próbáltunk veled telefonon, leráztál minket. Már ha egyáltalán felvetted.

– Nagyon részeg voltál – jegyezte meg Lorna.

– Őszintén szólva nem annyira. Vagyis igen, de a képernyőn minden durvábbnak tűnik.

– Azt nem értem, miért engedtek be ilyen állapotban. És miért nem vetted észre, hogy értelmetlen, amit művelsz.

A szülők egymásra pillantottak, de csendben maradtak.

– Ahogy már mondtam, nehéz elmagyarázni. Mintha…

– Miért nem próbálod meg? – kérdezte Lorna. – Végtére is megérdemlünk egy tisztességes magyarázatot.

Második fejezet

Tíz nappal korábban

A nap, amikor Jessie kitett magáért, korán kezdődött. Reggel még pizsamában kiment a konyhába, főzött egy tejeskávét, és bekapcsolta a laptopját.

Épp egy interjún dolgozott az Inspire magazinnak, ahol a legtöbbet foglalkoztatták. Az interjúalany, egy Hollie Garland nevű influenszer, online műsorvezető, szemfüles vállalkozó úgy festett, mintha skatulyából húzták volna ki. Érintetlen. Problémátlan. Sikeres volt, szikrázó és bájos – és unalmas, akár egy hétvégi zarándoklat Lough Dergbe. Hollie Instagramja harmóniát és vidámságot sugárzott, és a való életben is éppen ilyen volt, Jessie legnagyobb bánatára. A csaj ugyanis hashtagekben beszélt: igazán #szerencsésnek és #kivételezettnek érezte magát. Az #énidő és az #öngondoskodás ékes szószólójaként minden irónia nélkül használta ezeket a kifejezéseket, ahogy a „gondviselés” szót is, pedig szemmel láthatóan gőze sem volt róla, mit jelent.

Jessie megpróbálta kifaggatni arról, nem tartja-e erkölcsileg kifogásolhatónak, ha egy influenszer olyan terméket reklámoz, amelyet nem is használ, de mintha egy papot kérdezett volna a death metalról. Hollie a legtöbb kérdést üres tekintettel megköszönte, majd visszatért a jól begyakorolt monológjához az erőszakmentes étkezés és a szájfény szemléletformáló erejéről. Csupán akkor engedett meg magának hangyányi negativitást, amikor a hozzá hasonló tartalomgyártókat megcélzó trollokról nyafogott. Jessie élt a gyanúperrel, hogy a csajnak csak akkor van mondanivalója, ha el akar adni valamit.

Felvetette a szerkesztőjének, Eimear Birdnek, hogy hadd írjon inkább egy szélesebb körű cikket arról, amit Hollie képvisel, de Eimear ügyet se vetett rá.

– Tudod, mit képvisel Hollie? – kérdezte. – A szédületes példányszámot és a sok-sok hirdetést.

Ezután arra is rámutatott, hogy az Inspire olvasói szerepmodellnek tekintik a lányt, a gluténmentes univerzumuk tündöklő csillagának. Nem a pszichéjét akarják felfedezni, hanem a szemhéjfesték-palettáját, és az érdekli őket, hogyan változtatja meg az életüket.

Jessie talán naiv volt, de szívesen állt volna az olvasók elé valamivel intelligensebb tartalommal. A pénzre viszont szüksége volt, úgyhogy írni kezdett, aztán egy darabig bámult maga elé, babrált valamivel, végül újra írt. A mű pedig végre elkészült: bár díjakat nem nyert volna vele, nem lett totálisan kínos sem.

Kétezer szó Hollie-ról bárkiből kiszívná a lelket, úgyhogy mire Jessie odaért a megbeszélt találkozóra a barátnőjével, Shonával, már nem vágyott másra, csak kiereszteni a gőzt. Gyors egymásutánban lehúzott három vodkát, és épp a negyedikre készült, amikor megcsörrent a telefonja. Az egyik késő esti aktuálpolitikai műsor kutatója kereste, és kapkodva közölte, hogy az egyik vendége az utolsó pillanatban lemondta a szereplést, ami azt jelenti, hogy egy nő sem lesz a meghívottak között. Ez pedig a kvóta miatt elég problémás, úgyhogy találnia kell valakit… Jessie megtenné ezt érte, ha szépen kéri? Olyan kétségbeesettnek tűnt, hogy Jessie ellágyult, ráadásul Shona már halálra fárasztotta a nyavalygásával egy pasiról, akivel vagy lefeküdt, vagy nem. A barátnője néha úgy mesélt történetet, mint egy kisgyerek, összevissza csapongva, épp a lényeget kifelejtve, és ez is pontosan ilyen alkalom volt.

– Oké – felelte a kutatónak, miközben szinte oda sem figyelt arra, mi lesz a műsor témája. Elvileg a nap fontos híreiről folyik majd a szó, Jessie pedig biztos volt benne, hogy ez ismerős terep a számára. Elmagyarázta a helyzetet Shonának, aki nem engedte el, amíg meg nem itta a negyedik italt is.

– Minden rendben lesz – mondta. – Ha egyáltalán nézi valaki ezt a műsort, az is tutira kocsmában ül. Abszolút józannak tűnsz, amúgy meg gyönyörű a hajad.

Nem is hazudott: Jessie pont előző nap volt fodrásznál, hogy felfrissítse a szőke balayage-át, plusz vágatott magának egy hosszú bobfrizurát is. Az, hogy ezzel jóval túllépte a büdzséjét, most mellékes volt. Jól nézett ki, és a tévében ez számított. Talán elcsépeltnek hangzik, de egész karrierek épültek a megfelelő hajra és az alapozó gondos használatára. Minél fiatalabb és vonzóbb vagy, annál kevésbé kell megszólalnod.

A tévés és rádiós képzettség hasznos mellékvágány volt Jessie számára. Bár nem áltatta magát azzal, hogy a politikai meglátásai túl mélyrehatóak, de képes volt összetett mondatokat megfogalmazni, emellett a „jelképes fiatal” és a „jelképes nő” rubrikákat is kipipálhatta. Míg a való világban egy huszonkilenc évest már nem neveznének kifejezetten fiatalnak, aktuálpolitikai körökben még épp hamvasnak számított.

Az első jele annak, hogy hibát követett el, a zöld szobában jelentkezett, amikor egy másik vendég, egy komoly fickó, akinek a szemüvege jócskán tisztításra szorult, megkérdezte, mi a véleménye a Házban történt eseményekről. Jessie pánikba esett: arra készült, hogy az egész hetet uraló nagy dobásról, a nagyvállalati bérbeadók körüli botrányról fognak beszélni, akik egész lakóparkokat vásároltak fel. Hiszen, ha történt volna valami fontos az elmúlt órákban, a telefonja már égne a rengeteg értesítéstől. Aztán eszébe jutott, hogy mivel nem akarta, hogy eltereljék a figyelmét, nemrég kikapcsolta az értesítéseket. A taxiban persze ránézhetett volna a híroldalakra, de az idő szűkös volt, úgyhogy inkább megpróbált kijózanodni, és megfogalmazni pár frappáns mondatot a keselyűalapokról.

– Azt hiszem, felettébb komoly a helyzet – felelte, remélve, hogy a férfi kinyög még pár információt. – Ön mit gondol?

Mielőtt a pasas válaszolhatott volna, egy harmadik vendég, egy politikus erőteljesen hátba veregette Mr. Koszos Szemüveget, mondott valamit arról, hogy a fiai a hátsó sorban vannak, és hopp, már be is suhantak a stúdióba.

Amikor a producer megköszönte neki, hogy ilyen gyorsan rendelkezésre állt, Jessie ismét megkérdezte, mi lesz a beszélgetés témája.

– Főleg az, ami egyértelmű – felelte a férfi –, de a végén jöhet pár könnyedebb téma is.

Jessie nyakig ült a pácban. Fogalma sem volt, mi az az „egyértelmű” téma, és senkitől sem kérdezhette meg. A telefonját a zöld szobában kellett hagynia, a többi vendég pedig – Koszos Szemüveg, Hátba Veregető és egy Killian McGill nevű, mogorva politikai tudósító – egymással beszélgetett.

Ekkor lépett be a műsorvezető. Barry Fogarty, az aktuálpolitika veteránja molyirtótól és kiváltságosságtól bűzlött, a stúdió fényében az arca narancsszínűnek és ráncosnak hatott, mint egy fonnyadt barack. Ezektől a bizonyos fényektől Jessie is rögtön szédülni kezdett.

Koncentrálj, mormolta magában, koncentrálj!

Megkérdezte Barryt, mit vár a beszélgetéstől, de az csak könnyedén legyintett, és azt mondta, a lány kétségtelenül egyedi nézőponttal járul majd hozzá a témához. Valamilyen okból, nyilván, mert ideges volt, Jessie ennek hallatán elnevette magát.

A többi bennfentes tovább sutyorgott összebújva, ügyet sem vetettek rá. Elkezdődött a műsor főcímzenéje, és ő még mindig nem tudta biztosan, miről lesz szó.

A műsor már percek óta ment, mire sikerült valamennyire képbe kerülnie. Miközben Hollie Garlandről írt és Shonával vodkázgatott, a keselyűalapok lekerültek a napirendről az új politikai botrány miatt: egy drogdíler, akit idő előtt kiengedtek a börtönből, újabb bűncselekményeket követett el. Kiderült, hogy pár évvel korábban az igazságügy-miniszter saját kezűleg írta meg a börtönhatóságoknak, hogy a díler, Vincent McPartlin jó családból származik, és fontolóra kellene venniük, hogy korábban szabadulhasson. Az ellenzéki pártok most a lemondását követelték, ahogy McPartlin áldozatainak családtagjai is.

Jessie egyre jobban szédült. A helyzet abszurditásától bizsergett a bőre, és azon kapta magát, hogy mosolyra húzódik a szája. Nem kellene itt lennie. Egy szót se tud hozzászólni a dologhoz, ráadásul hullafáradt és részeg is. Azon tűnődött, vajon ki tudna-e slisszanni a szünetben; talán mondhatná, hogy rosszul lett. A többieket úgyis csak a saját véleményük érdekelte, az övére egyáltalán nem voltak kíváncsiak.

Elkalandozó gondolatai közül hirtelen Barry Fogarty kérdése rántotta ki. A lány nem hallotta a kérdés elejét, úgyhogy nyugalmat erőltetve magára, igyekezett általános választ adni.

– Öhm, igen – hallotta a saját hangját –, ez történik, ha nem hallgatnak az emberekre, ugye? Amikor a hivatalok irányt tévesztenek, és figyelmen kívül hagyják a döntéseik következményeit.

Killian, a mogorva tudósító ráhunyorgott.

– Ebben az esetben épp az volt a probléma, hogy senki sem hallgatott a tisztviselőkre. A miniszter túl nagy figyelmet fordított az elítélt családjára, akiknek a szavazatára pályázott, és figyelmen kívül hagyta a köztisztviselők aggályait.

– Gondolom, így is nézhetjük a dolgot, de összességében, a múltban történteket szem előtt tartva… – Jessie kétségbeesetten próbálta befejezni a mondatot, de amikor sehogy sem sikerült, nyöszörgött valamit a miniszter előző pozíciójában elért eredményeiről. Hirtelen rájött, hogy mindenki őt bámulja.

A Mogorva megrázta a fejét.

– Tudja egyáltalán, mi történt ma, vagy csak hablatyol összevissza?

– Na, Killian… – szólt közbe Fogarty.

– Barry, hiszen a leghalványabb fogalma sincs róla, hogy miről beszél. – A férfi a lány felé fordult. – Nem igaz?

Jessie-t forróság öntötte el, a stúdió összefolyt a szeme előtt. Mindenki a válaszára várt, így a legrosszabb fajta részeg logikát követve úgy döntött, szemtelen igazmondással vágja ki magát a helyzetből.

– Nem igazán tudtam követni a helyzetet, mert más dolgom volt. Az urak hajlamosak elfelejteni, hogy a legtöbb embernek nincs ideje egész nap a politikusokon agyalni.

– Milyen más dolga volt? – kérdezte Barry, de úgy tűnt, azonnal meg is bánta a kérdést.

A stúdió most a másik oldalra billent el Jessie szeme előtt. Talán a vízen vagyunk, gondolta. A nyelve mintha hatalmasra duzzadt volna.

– Egy riportot írtam, vagyis… egy interjú volt, csakhogy kicsit fel kellett turbóznom, mert a nő, akivel készült… Hollie Garland, ismerik, ugye? Hát, ő…

Barry arcán aggodalom villant fel, és megpróbálta ismét a kezébe venni az irányítást.

– Nem tudom, mi köze ennek a beszélgetésünkhöz. Talán nem ártana…

– Hollie kicsoda? – kérdezte Mogorva Killian.

– Egy híres influenszer – felelte Jessie. – Talán önnek nem sokat mond a neve, de garantálom, hogy a harminc alattiak jobban ismerik, mint a minisztert. És valószínűleg többet is keres. – Szünetet tartott, mert nem akarta túlfeszíteni a húrt. – Ne értsen félre, nem hiszem, hogy ez rendjén van így, mivel szerintem Hollie az elnököt sem tudná megnevezni, nemhogy az igazságügyi minisztert. – Egy pillanatra elhallgatott. – Bár tudja, mit? Igazságtalan vagyok. Inkább úgy mondanám, hogy bármikor megvehetne vagy eladhatna itt mindenkit, mert megvan hozzá a kellő üzleti ravaszsága. Például vegán volt, amíg egy hamburgerlánc meg nem kereste azzal, hogy lenne egy kis #fiztart. De hé, hát ilyen a világ!

– Azt hiszem, visszatérhetnénk a ma esti napirendhez – motyogta Barry színtelen arccal, ám a többiek, akik láthatóan élvezték a helyzetet, másként gondolták.

– Mi az a #fiztart? – érdeklődött Hátba Veregetős.

– Ilyen a világ! – vágta rá Koszos Szemüveg, száraz nevetésre fakasztva Kiliant, aki hátradőlt a székében, és a lányra nézett.

– Hollie Garland? Karácsonykor nagyon elfoglalt lehet.{1}

– Hah! – csapott le rá Jessie. – Ön nagyon viccesnek tartja magát, de szerintem Hollie nem örülne, ha kicikizné a nevét. Nagyon komolyan veszi a „brandjét”. – Idézőjeleket akart mutatni a levegőben, de véletlenül felborított egy pohár vizet. A pohár átcsúszott az asztalon, és a földre zuhant.

– Jézusom – kommentálta Koszos Szemüveg.

Barry, aki már feladta, hogy rendet tegyen, odahajolt hozzá, és megkérdezte, nem ivott-e esetleg valamit, mielőtt csatlakozott hozzájuk. Jessie, aki rájött, hogy már nincs visszaút, elismerte, hogy felhajtott egy-két pohárral.

Ami ezután történt, az homályba veszett. Bár ez nem egészen igaz, hiszen a tévé előtt ülők és a műsorból kivágott klip számtalan egyéb nézője előtt élesen és tisztán játszódott le a jelenet. Maga volt a szélesvásznú, nagy felbontású szórakozás, száz Facebook-mém, számtalan Twitter-poén és legalább négy fellengzős újságcikk alapanyaga. Ez történik, ha egy kultúra trivialitásba fullad: Jessie azok zászlóvivője lett, akik nem ismerték a korlátaikat, vagy nem törődtek velük. Egy magabiztos és önelégült nemzedék arcává vált.

És az ital? Ó, az ital! A cikkírók megesküdtek volna rá, hogy vörösbortól szállt így el, pedig csak kicsit kiütötte magát, ennyi volt az egész.

A legjobban az a cikk fájt, aminek az írója szerint kabarévá változtatta a műsort, és ezzel megsértette Vincent McPartlin áldozatait. Úgy tűnik, állította a férfi, a lány szemében ők még egy internetes üzletasszonynál is kevesebbet érnek.

Ha a férfiak megvetően nyilatkoztak róla az újságokban, a nők az Instagramon és a pletykafórumokon még durvábbak voltak. Hollie influenszertársai azt állították, Jessie tudatlan, féltékeny, és szégyent hoz a női testvériségre. Egy pillanat alatt belecsúsztak a performatív szolidaritásba: „egyetértünk abban, hogy Jessie Dalyt bojkottáljuk?”, írta az egyikük.

És meg is tehették.

Hollie könnyek közt hívta fel az Inspire szerkesztőjét, azt állítva, hogy a vállalkozását szabotálta az a tehén, akit interjúzni küldtek hozzá (valójában harmincezer további követőre tett szert). Eimear Bird megígérte, hogy újra elkészítik az interjút, majd felhívta Jessie-t, és közölte, hogy nem tartanak igényt a szolgálataira.

– Kár érted – mondta –, mert nagyon jó szemed van a részletekhez, és nem írsz rosszul, de muszáj rendbe tenned magad. Ja, és a félreértések elkerülése végett: alkalmi megbízás volt, szóval nem szegek törvényt, ha kirúglak.

Jessie a nők egy bizonyos csoportját ötcsillagos feministáknak nevezte. Arany-, ezüst- vagy bronzszínű, rövid ruhákat viseltek a vasárnapi mellékletekben, és drága szállodákba jártak empowerment-konferenciákra. Különös érzékük volt a divatos szavakhoz és kifejezésekhez, mint például „szinergia”, „holisztikus” vagy „átfogó”. A tweetjeik Jacinda, Angela és AOC dicshimnuszai voltak, ám amikor a női kollégákat kellett volna támogatni, felszívódtak. Nem kellett bizonyítaniuk semmit, és nem is érdekelte őket a dolog.

Eimear pedig Jessie elméletének tökéletes megtestesülése volt. Valahányszor szóba került az eset, a nő neve úgy bukkant fel a tudatában, mintha negyvennyolc fontos nagybetűkkel nyomtatták volna, és ismét felduzzadt benne az önutálat. Mégis, a lényének egy perverz része folyton újabb és újabb bizonyítékokra vágyott arról az éjszakáról, amikor egy ország előtt csinált hülyét magából. A végzete megszállottjává vált. Nem mintha nagy erőfeszítésbe került volna a dolog: a telefonja szinte felrobbant a rengeteg értesítéstől.

Végül úgy döntött, megnézi a műsort. Tényleg ennyire rossz lett volna? Látta saját kipirult arcát, zavaros, zöld szemét, azt, ahogyan magában mosolyogva hallgatja, hogy a többiek súlyos bűncselekményekről beszélnek. Hallotta összefüggéstelen gondolatait, kusza mondatait, a férfiak nevetését.

Utána csak feküdt a padlón, ahhoz is túl feldúlt volt, hogy sírjon. A háta alatt érdes volt a szőnyeg; tudta, hogy sürgősen ki kellene porszívóznia. A lakás hideg volt, por- és cigarettaszagú, ő pedig minden eddiginél szenvedélyesebben kívánta, hogy elaludjon, és soha többé ne ébredjen fel.

A barátai hívogatták és üzeneteket küldtek. Támogatták, de fogalmuk sem volt, mit mondjanak. Elhívták magukkal szórakozni, de ő elutasította: nem akarta, hogy így lássák. Érezte, hogy a válaszától megkönnyebbülnek. Egy idő múlva kimerészkedett a helyi Tescóba, gyapjúsapkáját mélyen a szemébe húzta, és az orra hegyéig bebugyolálta magát a sáljával, mint egy tinédzser lázadó.

Legtöbbször azonban csak ült a lakásában, és láncdohányzott. Az egész helyzet miatt borzalmasan érezte magát, de leginkább a szülei aggasztották. Annyi áldozatot hoztak azért, hogy lediplomázhasson angol és újságíró szakon, sőt, még azután is támogatták, hogy dolgozni kezdett. Hányszor talált a hátizsákja zsebében egy ötven eurót tartalmazó borítékot, amikor visszatért Dublinba!

Ha őszinte akart lenni, még ennél is többről volt szó. Folyton leszólta az eredményeiket, hogy felnagyítsa a sajátjait. Dublinban nagyrészt középosztálybeli ismerősei voltak, az évfolyamtársai és a kollégái pedig sebészek és ügyvédek gyermekei. Gazdaglány-frizurával, gazdagsrác-öntudattal és olyan bőrrel, amely megannyi generáció jó táplálkozásáról árulkodott. Jessie már korán megtanulta, hogyan használja ki a kiváltságok hiányát: éveken át gondosan kihangsúlyozta, hogy az ő családja „más”. Történeteket mesélt a különcségeikről, a nagynénjéről, aki mindig elsírta magát, ha valaki Amerikába utazott, még ha csak egy kéthetes nyaralásról is volt szó, az unokatestvéréről, aki a vádliján harmonikázott, és a nagybátyjáról, aki belezuhant a sírba a szomszéd temetésén. Ez a fordított sznobizmus jó szolgálatot tett neki, de nem volt tisztességes a szüleivel szemben, és tessék, most már meg is alázta őket.

Tíz nap után nem bírta tovább a csendet. Túl sok időt töltött önvizsgálattal, amihez még jobb időkben sem nagyon fűlött a foga. Összeszedte méltósága maradványait, és tette, amit kellett: elindult hazafelé.

Ott, a családi konyhában ülve magyarázkodni próbált: előadta a szüleinek és Lornának a történtek szigorúan szerkesztett változatát. A nővére a fejét csóválta, az apja megdörzsölte az orrát, az anyja pedig letörölt az arcáról egy könnycseppet. Szerencsére kevés szó hangzott el.

A csendet végül az apja törte meg.

– Hogy van Phelim?

– Jól – felelte Jessie.

– Komolyan? Úgy értem…

Jessie összefüggéstelenül próbált fogalmazni, ebben keresett menedéket.

– Á, tudod, hogy van ez. Szóval, ő… eléggé összezavarodott, de…

– Nem akart lejönni veled? – kérdezte az anyja, és megérintette a lánya kezét. – Szívesen láttuk volna.

– Sok a dolga.

Lorna felvonta szépen formált szemöldökét.

– Meddig maradsz Cloonevenben?

– Csak kábé egy hétig – felelte Jessie, és szívből remélte, hogy tényleg így lesz.

Harmadik fejezet

Clooneven, 1842 júniusa

Bridget

Bridget Markham kinyújtotta a lábát, megmozgatta a lábfejét, és hagyta, hogy a homok az ujjai közé csússzon. Előtte fehér, csúcsos hullámok simultak a partra, az égbolt pedig ragyogóan kék volt. Ám a tenger perceken belül felbolydulhat, ködbe burkolva a reggeli napot. Bridgetnek jó oka volt rá, hogy tudja, az Atlanti-óceánban nem lehet megbízni.

Amikor belegázolt a vízbe, hosszú, szürke ruhája szegélyét az alsóneműjébe tűrte. Most, hogy visszatért a partra, a homok melegítette a lába hátsó részét. Félrebillentette a fejét, az orra hegyén egy napsugár táncolt.

– Segítesz is, vagy csak fetrengsz egész nap? – Az anyja hangja kegyetlenül szétszakította Bridget álmodozását.

– Csak pihenek egy kicsit. Gyere, ülj le te is!

– Sajnos dolgom van, ahogy neked is. Mire észbe kapunk, rengetegen leszünk itt.

A dagály hínárt sodort fel a víz felszínére, és az asszony össze akarta gyűjteni, mielőtt másnak lehetősége lenne rá. Néha, amikor nagyon éhesek voltak, a család hínárra fanyalodott, ám legtöbbször a telek trágyázására használták.

– Egy perc, és megyek – ígérte Bridget.

– Ajánlom is!

Ez a feszültség, ez az éles hang nem volt megszokott köztük, de az előző nap eseményei közéjük álltak. Pedig Bridget cseppet sem bánta meg, amit mondott, sőt azt kívánta, bár még bátrabb lett volna.

Bár a hangja kemény tudott lenni, Johanna Markhamből csak úgy áradt a kedvesség. Hányszor nyitotta meg a házukat átutazó idegenek előtt! Hányszor gondozta a szomszédok gyermekeit! Alig egy héttel korábban egy koldusnak adta a család utolsó korty tejét.

– Isten majd gondot visel ránk – csitította Bridget nővérét, Mary Ellent, aki dühösen azt morogta, nem lenne rá szükség, ha jobban vigyáznának az adagjukra. Tizenkilenc évével Mary Ellen volt a legidősebb a három testvér közül, és a kákán is csomót keresett.

Bridget figyelte, ahogy az anyja kihúzogatja a vízből a nyálkás hínárcsomókat, és a partra dobálja őket. Az arcát kicserzette a fáradtság és az aggodalom, de kék szeme gyermeki volt, és tiszta. Karcsú, apró nő volt, a lányai viszont mind magasak. Ahogy idősebb fia is. Bridget remélte, hogy még mindig jelen időben gondolhat a bátyjára.

– Nem mondom még egyszer! – szólt rá Johanna. – Tudom, hogy duzzogsz, de be kell látnod, hogy tévedtél. A nővéred már felnőtt nő, nem a te dolgod, mihez kezd az életével.

– De igen, ha hibát követ el. – Bridget felállt, és leporolta a homokot a szoknyájáról. Mielőtt újra munkához látott volna, megfordult és Clooneven felé pillantott.

Cluain Aoibhinn nem a partról vagy a tengerről kapta a nevét, hanem a városon kívüli mezőkről. A Boherbreen nevű településen, ahol Markhamék éltek, a legelőket házak kis csoportja váltotta fel, amelyek mindegyikéhez egy-egy kisbirtok is tartozott. A bérlők nagy részének csak ahhoz volt elég földje, hogy répát vagy zabot termesszen, de néhány szerencsés lakó tyúkot vagy disznót is tarthatott. Többnyire azonban a burgonyára támaszkodtak. A Föld legnagyszerűbb étele, mondogatta Johanna, miközben a teljes pompájukban virágzó növényeket figyelte, amelyeknek finom, fehér hajtásai minden rózsánál értékesebbek voltak. Mary Ellen azzal vágott vissza, hogy a krumpli finomabb lenne egy falat hússal.

A környező földeket mindenütt hasonló, egyszobás kunyhók tarkították, amelyek kivétel nélkül sötétek voltak, és gyéren berendezettek. Az eső átszivárgott a nádtetőkön, és lecsorgott a falakon. Bridget azt kívánta, bárcsak világosabb és kényelmesebb otthonban élhetnének, de az anyja szerint bármiféle javulás csak még magasabb bérleti díjat jelentene. A magasabb díj pedig azt, hogy a családnak még keményebben kéne dolgoznia egy főbérlőnek, akivel sosem találkoztak. Johanna Markham okos asszony volt.

A napsütésben a város is vibrálni látszott. Kereskedőtelepülés volt, két panzióval, egy patikával és számtalan üzlettel. A fehérre meszelt házak ívesen fogták körül a partot, akár egy tökéletes alsó fogsor. Nyáron nyüzsgött az élet az utcákon, a gazdagok Limerickből és Dublinból mind a partra tódultak, de Angliából is sokan jöttek. Bridget már abból felismerte az angolokat, ahogy ránéztek: a hozzá hasonlókat „parasztoknak” nevezték. Pedig gyanította, hogy Angliában is rengeteg ember él olyan nehéz körülmények között, mint a családja, és ezek az emberek soha életükben nem jutnak el Cloonevenig. A tengerentúli látogatókat általában meglepte, hogy nem csupán beszéli a nyelvüket, de írni és olvasni is tud.

– Bridget! Ugye nem akarod, hogy berángassalak a vízbe? Mert tudod, hogy megteszem!

A lány félresöpörte a gondolatait, és ismét az óceánra figyelt. A térde körül csapkodó fagyos hullámokban addig szedte a hínárt, míg az anyja úgy nem döntött, hogy többet már nem bírnak el a zsákjaik. Csendben dolgoztak – mindketten tudták, ha megszólalnak, megint elvész a lendület.

Mielőtt visszamentek a házikójukba, leültek pihenni egy kicsit. Az utóbbi időben az óceán nem hozott túl sok örömet Markhaméknak: két évvel korábban Bridget édesapjának kis csónakja sziklának ütközött. A fedélzeten lévő másik két férfi holttestét partra sodorta a víz, de William Markham a tengerbe veszett. Felesége heteken át remegő kézzel, kikészült idegekkel várta a híreket. Bridget jól emlékezett azokra a napokra, amikor éjjel-nappal keresték a hajót, átkutattak minden hasadékot és barlangot, és nem felejtette el azt sem, hogyan imádkoztak velük együtt a szomszédok. Amikor Johanna végre elfogadta, hogy a férje holtteste nem kerül elő, nem sírt vagy jajgatott. A szemében megjelenő könnyeket a tűzből felszálló füstre fogta.

Bridget még hónapokig hallani vélte apja lépteinek dübörgését a házikóban. Azt álmodta, hogy ismét együtt az egész család, aztán merev végtagokkal, szomorúan ébredt.

Johanna számára még nehezebb volt a helyzet, mivel a legidősebb gyermekéről, a fiáról sem tudott semmit. Francie 1837 tavaszán Bostonba hajózott, aztán egy ideig írt pár rövid levelet, de Bridget már azt is csodálta, hogy a gyönge kis papírdarabok eljuthattak idáig. Boston nagyon hideg télen, írta a bátyja, még Clare-nél is hidegebb, akár napokig is havazhat. Munka azonban volt bőven, és a fiú állítása szerint jól boldogult, hamarosan több pénzt tud majd hazaküldeni. Ám a levelek nemsokára megritkultak, majd teljesen megszűntek. Francie neve azóta ritkán hangzott el a házban, mintha nem is létezett volna. De Bridget ettől még nagyon gyakran eltöprengett azon, milyen élete lehet a bátyjának Amerikában. Vajon gazdag? Megnősült? Lehet, hogy ő időközben nagynéni lett? Tud Francie az apja eltűnéséről? A lánynak sokszor eszébe jutott, milyen sokat jelentene az anyjuknak már egyetlen levél is, legyen bármilyen rövid.

Az apjuk halálával négyen maradtak otthon. A ház ura, a tizennégy éves Michael gyakran feküdt lázasan és hidegrázással, nem volt alkalmas olyan kemény munkára, mint az anyja és a nővérei. Hasonló körülmények közt a legtöbb család megadta volna magát a sorsának, és a dologházban keresett volna menedéket, ám Bridget anyja nem akart a szegények és gyengék között élni.

Most az a veszély fenyegetett, hogy háromra csökken a családtagok száma. Előző nap ugyanis Mary Ellen bejelentette, hogy férjhez megy egy Hackett’s Cross-i férfihoz, Thomas McGuane-hez, aki Bridget szerint nem sok jóval kecsegtetett. Faragatlan volt, és mogorva, a haja olyan, mint a frissen nyírt szalma, de a családja jobban élt Markhaméknál, és bűnnek számított rosszat mondani róluk. Persze ez nem akadályozta meg Bridgetet abban, hogy kinyissa a száját.

– Bolond vagy? – kérdezte a nővérét. – Sokkal jobbat is kaphatnál! McGuane-ék szörnyű emberek!

Mary Ellen gőgösen vágott vissza, végül pedig felpofozta a húgát, és közölte vele, hogy nem látják szívesen az esküvőn.

Bridget felsikoltott, az arca égett, de nem hátrált meg.

– Mintha el akarnék menni! Akkor is azt mondom, nem ő a megfelelő férj a számodra, és erre hamarosan te is rájössz!

Addig civakodtak, míg az anyjuk közbe nem szólt, mivel nagyon bosszantotta, hogy a szomszédok is hallják a szóváltásukat.

– Mindenki rólunk fog beszélni! – sopánkodott, majd rápirított Bridgetre: – Talán nem kedveled Thomast, de ne felejtsd el, nem vagyunk abban a helyzetben, hogy válogassunk. Egy nap még szükségünk lehet McGuane-ékre.

Bridget a gondolattól is rosszul lett, hogy Thomasra és a családjára szoruljanak. Ahogy azt sem tudta elképzelni, hogy élete hátralévő napjait szegénységben élje le. Olyan helyekről álmodott, ahol a lányok puha ágyban alszanak, nem a hideg padlón, ahol könyveket lehet olvasni, és senki sem aggódik a lakbér miatt. Vajon a bátyja most így él? – tűnődött el néha.

Miközben ezen gondolkodott, egy kagylót dobálgatott egyik kezéből a másikba. Tűkagyló volt, nem különösebben ritka, de szép. Hínárgyűjtés közben találta. A mellette ülő Johanna könnyedén dúdolt magában.

– Pár hét múlva Mary Ellen férjes asszony lesz – szólalt meg Bridget. – Aztán én jövök.

Az anyja megsimogatta a karját, a keze hideg és ráncos volt a tengervíztől.

– Nem kell sietned. Bár már nagylány vagy, mindig az én kicsikém maradsz.

Noha Johanna gyakran dohogott a kisebbik lánya miatt – „Bridget Markham, egyszer még megölsz”, vagy „ha apád itt lenne, gyorsan véget vetne a butaságaidnak” –, Bridget tudta, hogy ő a kedvence. Ugyanazokon a dolgokon nevettek, ugyanazokat a dalokat szerették, és ugyanolyan sima, vörös hajuk volt, szemben Mary Ellen göndör, drótszerű fürtjeivel.

– Remélem, jobbat találok Thomasnál – mondta, és a zsebébe dugta a kagylót. – Egy jóképű, nagyszerű embert, aki jobbá teszi az életünket.

– Ó, Bridget! – sóhajtott fel az anyja, mint már annyiszor. – El kell fogadnod a helyzeted. Nem lesz jó vége, ha olyasmi után ácsingózol, amit nem kaphatsz meg. Szerencsésnek mondhatod magad, ha olyan jól fogsz boldogulni, mint a nővéred.

Bridget másként gondolta. Bár nagyon vágyott a könnyebb életre, sosem ment volna hozzá olyanhoz, akit nem szeretett, aki untatta vagy nem bánt vele kedvesen. Sajnos a helyi fiúk közül csak egyvalaki tetszett neki, de John Joe Moloney családja még Markhaméknál is szegényebb volt. Néha sétáltak egy kicsit kettesben, és arról beszélgettek, mit szeretnének kezdeni az életükkel, bár ezek többnyire ostoba kis fecsegések voltak. Valószínűleg egyikük sem teszi ki a lábát Cloonevenből soha életében.

Bridget szívesen megbeszélt volna pár dolgot az anyjával, de tudta, hogy csak felzaklatná. Úgyhogy inkább csak megszorította a karját, és ismét elmerült a gondolataiban. Mindketten a ragyogó óceánt bámulták, a több ezer mérföldnyi, végtelennek tűnő vizet – amelynek a másik felén ott volt Amerika.

{1} A Hollie Garland név tükörfordítása: magyalfüzér. (A ford.)