AMTAK e-könyvek

Szerb Antal

3 regény

A királyné nyaklánca

A Pendragon legenda

Utas és holdvilág

AMTAK Bt, 2022

Szerkesztő: Varsányi József

Borítóterv: Vári Gabriella

Cop. AMTAK Bt, 2022

Felelős szerkesztő: Varsányi József

Kiadja az AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

www.amtak.hu amtakbt@gmail.com 06 20 218 6762

Látogass el honlapunkra, és böngéssz!

ISBN 978-615-6028-53-2

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

A királyné nyaklánca

SZERB ANTAL

A KIRÁLYNÉ NYAKLÁNCA

IGAZ TÖRTÉNET

ELŐSZÓ

Az idők az irodalmárt is arra tanítják, hogy szokott tárgyát félretéve, a Történelem felé tekintsen és tőle várjon ihletést új munkájához.

A középkor és az újkor története a nemzetek története; és elsősorban a nemzetek saját fiainak dolga, hogy megírják hazájuk történetét. De van e történelemnek két korszaka, amely oly egyetemes nagyságú és kihatású, hogy az egész fehér emberiség közös multjának tekinthető: az olasz renaissance és a francia forradalom. Napjaink légkörével a francia földrengés ideje inkább összhangban van, mint a firenzei kozmikus tavasz; és az a társadalmi osztály, amelyhez tartozom, a polgárság, a francia forradalommal kezdi el életét a sorscsillagok alatt - nem vagyok tehát teljesen illetéktelen kívülálló én sem, ha róla kívánok írni.

A tárgy szinte kényszerült rám és hosszú évek félig-meddig öntudatlan előkészületei vezettek feléje. Nehezebb volt a forma, a műfaj kérdése. Írhattam volna történelmi tanulmányt, monográfiát. A tárgy roppant nagy és meglehetősen feldolgozott volta következtében természetesen csak valami részletkérdésről írhattam volna; de a legkisebb részletkérdés feltárása is olyan stúdiumot igényel, amelyet csak ifjúságom kedves otthonában, a nagy párisi könyvtárakban végezhettem volna el - s ezek most előttem bizonytalan ideig zárva maradnak.

Írhattam volna regényt; és bevallom, ez a terv nagyon sokáig kísértett bennem. De a történelmi regény műfajához éppúgy nincs bátorságom, mint ahogy nem mernék regényt írni, amely olyan országban játszódik, ahol sosem jártam. Valami tisztességes félelem visszatart attól, hogy egykor valóban élt személyek szájába olyan szavakat adjak, amelyeket sosem mondtak el, szívébe érzéseket, amelyekről nem tudom ellenőrizni, vajjon nem csak a saját érzéseim-e, utakat tétessek meg velük, amerre sosem jártak.

A királyné nyaklánca

Így jutottam el egy műfajhoz, amelynek egyelőre nem tudok nevet adni. "Igaz történetnek"

neveztem el, mert elmondom minden regényszerű díszítgetés és hozzátoldás nélkül XVI. Lajos korának egy nevezetes eseményét, amelynek a történettudomány úgyszólván minden részletét felderítette. Az esemény maga is már olyan természetű, hogy mintegy az egész kor jelképének lehet tekinteni, mert, mint az eszményi dráma, magába sűríti mindazt, ami az ezerarcú eseménytömegben a legjellemzőbb és a leglényegesebb. De azonkívül kilátópontnak is használhatom, ahonnan perspektíva nyílik a korszak minden irányába; úgy tekinthettem, mint egy szökőkutat a versaillesi parkban, ahonnan csillagalakban fasorok indulnak mindenfelé és igyekeztem ezeket a fasorokat is bejárni.

A nyersanyagot, a Nyakláncper történetét, úgyszólván készen kaptam Frantz Funck-Brentano

"L'affaire du collier" című kitűnő könyvében, amely teljes, óriási kiterjedésű dokumentum-kincs alapján íródott. Célom nem az, hogy új képet adjak a Nyakláncperről - hiszen ez a kérdés Funck-Brentano könyvével lezártnak tekinthető -, hanem, amint mondtam, kilátópontnak tekintettem csak, ahonnan a közeledő forradalom felé lehet tájékozódni. Éppen ezért nem is ragaszkodtam szigorúan a Nyaklánchoz; igyekeztem minél több "jellegzetes apró tényt"

beleszőni elbeszélésembe, követve az utólérhetetlen nagy mestert, akihez szellemtörténeti ifjúkorunk után meglett fővel mindnyájan visszatérünk, Hippolyte Tainet. És a tényeket megmagyaráztam, amennyire szükségesnek látszott és amennyire tudtam; tettem ezt abban a szerénységre intő tudatban, hogy a történelem végeredményben megmagyarázhatatlan.

ELSŐ FEJEZET

A NYAKÉK.

A nagy forradalom előtti évtizedekben élt Párisban két német ékszerész: Charles August Boehmer, akinek nevét Bo-emernek ejtették a franciák, és Paul Bassenge, akinek francia neve családjának francia származására mutat, ősei hugenotta menekültek voltak, Lipcsében éltek, amíg ez a Bassenge vissza nem származott Párisba és be nem társult az öregedő Boehmer üzletébe. Boehmer igen nevezetes ékszerész lehetett és már XV. Lajos uralkodása alatt megvásárolta magának a "joaillier de la couronne et de la reine", a korona- és királynői ékszerész címet.

A két ékszerész, vagy legalább is Boehmer, aki kettőjük közül e történet előterében szerepel, nem lehetett egészen átlagember. Bennük is ott élhetett a nagyság álma és szenvedélye és a maguk ékszerészi módján igyekeztek hírre és halhatatlanságra. Évek hosszú és csendes munkájával összevásárolták Európa árubabocsátott legszebb gyémántjait. A gyémántokat nem foglalták párisias ízlésű keretbe, nem adták el, hogy vagyont szerezzenek és a pénzen olyan földbirtokot vásároljanak, amely nemességgel jár együtt; a gazdagodó polgárok akkoriban ezt tették, de Boehmerék külön úton jártak. A gyémántokat elzárták üzletükben és amikor már sok gyémánt összegyűlt, hozzáláttak a nagy műhöz. Elkészítettek az akkori világ legdrágább ékszerét. Erről a rekordkincsről, a végzetes gyémántnyakékről szól történetünk.

A nyakéket nagyon kevesen látták, még történetünk szereplői közül is - majd később megtudjuk, miért nem; nem függött senkinek sem a nyakán, nem a hordozójára hozott bajt, mint valami maleficum, hanem mint az elátkozott Niebelung-kincs a Rajna mélyén, pusztán azáltal vált végzetessé, hogy egy rövid ideig a világon volt. De az utókor szorgalmas tudósai megtalálták tervrajzát Boehmerék írásai között és így nem titok, hogy milyen lehetett. A rajz alapján attól félünk, hogy tulajdonképpen nem is volt nagyon szép; olyan hihetetlenül nagy,

A királyné nyaklánca

olyan barbáran, népvándorláskori leletként "kincs" lehetett, hogy inkább megdöbbenést kellett kiváltania, mint elragadtatást. Három gyémántláncból állott, közülük a harmadik és leghosszabb többsoros, a láncokról gyémánt médaillonok függtek és végűl is négy gyémántbojtban végződött.

Boehmerék az ékszert eredetileg Du Barry grófnénak szánták, vagyis XV. Lajos királlyal akarták kifizettetni. De XV. Lajos hirtelen meghalt, feketehimlőben és elhagyatva, Du Barry száműzetésbe ment Louveciennes-be és a nagy sic transitban Boehmeréknek új gloria mundi után kellett szétnézniük. Felkínálták az ékszert a spanyol udvarnak, de ott megrémültek az árától.

Nemsokára ráeszméltek, hogy csak egy valaki van a világon, akit nyilván a sors is arra szemelt ki, hogy ennek a kincsnek birtokába jusson: ez Marie Antoinette, Franciaország ifjú királynéja.

A régi uralkodók és uralkodónők általában szerették az ékszereket, azt tanítja a história - de Marie Antoinette kartársainál is jobban szerette, szenvedélyesen, leküzdhetetlen vággyal. Több ékszere is volt, mint más királynénak. Hazulról, Bécsből rengeteg gyémántot hozott magával kelengyéjében, majd pedig XV. Lajos király, férjének nagyapja, neki adta elhalt menyének, Mária Jozefának gyémántjait és gyöngyeit, többek közt egy gyöngynyakéket, amelynek a legkisebb gyöngye is akkora, mint egy "aveline" (csövesmogyoró, mondja Sauvageot szótára.

Talán amerikai mogyoró). Ezt egykor Ausztriai Anna hordta és hagyta örökül a francia királynékra - Ausztriai Anna, XIII. Lajos felesége, úgyhogy ez az ékszer talán azonos azzal a másik híres nyakékkel, amelyet mindnyájan ismerünk az öregebbik Dumas Három Testőréből.

A királyné nem panaszkodhatott sem XV., sem XVI. Lajos fukarságára, de szenvedélyét a kapott ékszerek nem elégítették ki; titokban is vásárolt ékszereket, emiatt anyja, a bölcs és szentéletű Mária Terézia súlyosan meg is korholta leveleiben, mondván, hogy üdesége a legszebb ékszer. De Boehmer is jól ismerhette a királyné szenvedélyét: hiszen 1774-ben megvásárolt tőle 360.000 frankért egy hat gyémántból álló fülönfüggőt, amely szintén Du Barry grófné számára készült, Boehmer 400.000 frankért kínálta, de a királyné kiszedetett belőle két gyémántot és két saját gyémántjával helyettesítette be, hogy olcsóbb legyen, az összeget pedig részletekben fizette ki.

Boehmernek tehát minden reménysége meglehetett arra, hogy a királyné meg fogja vásárolni a rekordékszert is. De ezúttal csalódnia kellett. A király szinte hajlandónak mutatkozott, csakhogy maga a királyné sokallta az összeget; 1,600.000 font nagy pénz egy királynénak is, különösen, amikor nem megy jól neki. Marie Antoinette a nagy háborúra gondolt, Franciaország legrokonszenvesebb háborújára, amelyet Anglia ellen vívott Amerika függetlenségéért, és azt mondta: - Nagyobb szükségünk van egy hajóra, mint egy ékszerre.

A ékszer pedig már megvolt és mint egy gazdátlanná vált és rosszul csomagolt nagy rádiummennyiség, hangtalanul és láthatatlanul sugározta magából a végzetet.

Mi azonban megállunk egy pillanatra, lélekzetet veszünk és egy kis gazdaságtörténeti elmélkedésbe bocsátkozunk, Boehmer vállalkozásával kapcsolatban. Mert az ékszer elkészítése, ez a fontos, vállalkozás volt. Nem megrendelésre készítette, mint elődei, a régi századok nagy művesei és ötvösei, mint ahogy mondjuk Benvenuto Cellini dolgozott - hanem

"piacra". Elkészítette nem hogy keresletet elégítsen ki, hanem úgyszólván azért, hogy a kínálat megteremtse a keresletet. Még hozzá meglehetősen kockázatos piacra dolgozott, minthogy igen kevés vevő jöhetett számításba.

A királyné nyaklánca

A másik meglepő mozzanat pedig a rekord, a nagyság álma. A nagyság sok-sok évszázadon át a két Első Rend privilégiuma volt, az Egyházé és a Nemességé. A lovag gondolhatott arra, hogy valami páratlan vitézi tettel bámulatba ejtse a világot, a szent ember gondolhatott arra, hogy az önmegtagadás valami soha-nem-volt és riasztó formájával felrázza felebarátainak alvó lelkiismeretét, és egy-két évszázad óta már a szellem embere is gondolhatott arra, hogy művével felülmúlja az előtte élt alkotókat - de a polgár, a kereskedő, az iparos? még ha vagyont is gyüjtött, azt sem rekordszándékkal gyüjtötte akkoriban, tehát nem azért, hogy neki több legyen, mint másnak. Boehmer viszont nem pusztán úgy akart remeket alkotni, mint ahogy a céhek mesterjelöltjei; nem ipari, hanem kereskedői rekordot akart állítani, ékszert, amely nem szebb, hanem drágább a többinél. Boehmer a maga módján úttörő és utól is érte az úttörők balsorsa.

Persze tudjuk, hogy a kapitalizmus öregebb Boehmernél, de Boehmer viselkedése már a kapitalizmus egy késői formája, már az az angol-amerikai típus, amely a XIX. század második felében jut uralomra és Boehmer korában bizonyára még nagyon ritka lehetett.

Ilymód Boehmer is kitűnő illusztrációja annak a tételnek, hogy az Ancien Régime-et, XV. és XVI. Lajos korát nem választja el világok szakadéka a forradalom utáni kortól. "A franciák", mondja Tocqueville, a mult század elejének nagyszerű politikai gondolkozója, "1789-ben a legnagyobb erőfeszítést fejtették ki, amelyet nép valaha véghezvitt, hogy történelmüket két részre hasítsák és mély szakadékkal válasszák el azt, ami volt, attól, ami lesz." De a bíráló és tárgyilagos utókornak nem szabad ezt készpénznek vennie. Tocqueville úgy látta, és a tudósok 50 év óta többnyire egy véleményen vannak vele, hogy a forradalom nem teremtett a semmiből új világot, hanem csak hirtelen, csodaszerűen megérlelte mindazt, ami már azelőtt is csirázott és növekedett és talán a forradalom nélkül is gyümölccsé érik, csak éppen lassabban.

Ezért kitűnő példa Boehmer vállalkozása: látjuk, hogy a nagykapitalista mentalitás, a mindenáron való többtermelés és a gazdasági rekord szelleme megvolt már a XVIII. században is, és már akkor is épp úgy robbantott és döntött össze világokat, mint később. Ez a szellem tehát nem pusztán azoknak az intézményeknek a következménye, amelyeket a francia forradalom hozott létre, mint ahogy a forradalom ellenségei tanítják.

De még másra is következtethetünk. Egy gazdaságilag nyomott hangulatban lévő országban valószínűleg nem jut egy ékszerésznek sem eszébe, hogy olyan ékszert készítsen, amilyen még soha nem volt a világon; ez a szándék egy egész nemzedék vagy egy egész ország gazdasági önbizalmáról tanuskodik. Boehmerék vállalkozása igazolja azt, hogy az Ancien Régime egy nagy gazdasági fellendülés tanuja volt. Ezt is Tocqueville állította elsőnek, de adatszerű, tudományos módszerrel csak a XX. század elején bizonyították be nem-francia tudósok, egymástól függetlenül az orosz Ardasev és a német Adalbert Wahl.

A gazdagodás már XV. Lajos alatt megindult, a Hétéves Háború egy pillanatra megállította, azután XVI. Lajos alatt üteme meggyorsabbodott. Növekszik a vasbányák és kohók száma.

Eddig Franciaország Angliából és Németországból kapta a vasat, amelyet feldolgozott; ezentúl maga állítja elő Elzász, Lotharingia és Nantes acélműveiben és főkép Amboise-ban. Óriási fejlődésnek indulnak a textiliparok, kiváltképen a gyapjúfonás. Sèvres porcellánnal, a Gobelins szőnyeggel, Saint-Gobain üveggel, Baccarat kristállyal, Rouen és Nevers fayence-szal látja el a világot. A gép elkezdi diadalútját. Marseille a világ egyik legfőbb kikötője lesz. A versaillesi béke után 1786-ban Angliával kereskedelmi szerződést kötnek, amely előnyös ugyan a francia mezőgazdaságra, de árt a kereskedelemnek és iparnak. De még így is Anglia után Franciaország a világ

A királyné nyaklánca

leginkább jómódú országa. A forradalom után csak 1835-ben érték el azt a kereskedelmi mérleget, amelynél 1787-ben tartottak. Talán itt említhetjük meg azt is, mint a gazdasági vérkeringés gyorsulásának jelét, hogy XVI. Lajos uralkodása alatt a tőzsdézés olyan arányokat öltött, hogy 1787-ben Mirabeau már szükségesnek látta felemelni ellene mennydörgő intő szózatát.

Amikor XVI. Lajos trónra lép, mindenfelé a bőség jelképeit rakják ki, annak kifejezéséül, hogy mit várnak uralkodásától. A hölgyek akkoriban toronymagasságú hajviseletükben hordták a koreszméket kifejező szimbólumokat: XVI. Lajos trónraléptekor a nők feje búzakalászokkal volt súlyos, mint az alföldi rónaság.

És a királyság zilált pénzügyi helyzete, a hirhedt deficit, amely kirobbantja a forradalmat? Igaz.

De ez a pénzügyi válság a királyi pénztár válsága volt, nem a nemzeté, nem a népé. Arról volt szó, hogy a királynak, vagyis az államkincstárnak több a kiadása, mint a bevétele. Ezen kétféleképen is lehetett volna segíteni: vagy a kiadások csökkentésével, vagy a bevételek fokozásával. A királyságnak mondhatnók egyéni tragédiája volt, hogy akkori helyzetében belső

okokból egyiket sem tudta véghezvinni. Az ország jómódjára vagy szegénységére ez egyáltalán nem jellemző.

A fellendülés XVI. Lajos uralkodása alatt nemcsak gazdasági téren észlelhető, hanem a külpolitikában is. A két előző Lajos sok esztelen és részben egyáltalán nem dicső hadjárata után most Franciaország szelídlelkű királyának és kitűnő külügyminiszterének, Vergennes grófnak vezetésével bölcs békepolitikát folytat. Ellenáll a háborús kísértéseknek, amelyekkel nyugtalan szövetségese, II. József császár, a mi "kalapos királyunk", Marie Antoinette fivére csábítgatja; csak egy háborúban vesz részt, Anglia ellen, Amerika függetlenségéért. Ez a háború meglehetősen kényelmesen, francia részről igen kevés véráldozattal és hosszú ideig változó szerencsével folyik, az angolok elfoglalnak francia gyarmatokat, a franciák elfoglalnak angol gyarmatokat, míg végre 1781-ben az egyesült amerikai és francia seregek Yorktownnál döntő

győzelmet aratnak. 1782-ben hazajön La Fayette, az amerikai szabadság francia hőse és az Operaházban megkoszorúzzák. 1783 szeptember 3-án megkötik a versaillesi békét (ezt az első

versaillesi békét milyen végzetes második fogja követni!), a franciák nem örülnek a szelíd békefeltételeknek, mégis boldogan érzik, hogy kiköszörülték a csorbát, amelyet a Hétéves Háború ejtett a francia gloire-on.

És főkép szellemi szempontból érezhető a mindent eltöltő életlendület. 1780-ban, mondja Tocqueville, elvész a franciákból az a tudat, hogy országuk hanyatlóban van; ekkor fejlődik ki bennük a végtelen perfektibilitás hite, az a hit, hogy az ember és világa az idők folyamán egyre jobb és jobb lehet - a fejlődés gondolata. És íme léghajók szállnak fel, Montgolfier meleg levegővel és Charles hidrogénnel telt ballon alatt, egyesek leesnek és belefulladnak a La Manche-csatornába, mint Pilâtre de Rozier, mások átrepülik és francia zászlót tűznek ki az angol parton, mint Blanchard; gépeket és orvosságokat találnak fel és Buffon tekintete előtt megnyílik a föld ősi története; az antik világ szépsége új renaissance-ot él, amióta kiásták Pompeiit és az embereknek kezd igazi fogalmuk lenni az antik életérzésről és szépségkultuszról; magnus ab integro saeclorum nascitur ordo.

Nem, semmiképen sem lehet azt mondani, hogy dekadens kor ez, az Ancien Régime halálosan szép utolsó ősze - a történelem korszakait nem lehet évszakokhoz hasonlítani, mert mindegyik már a következővel terhes. Mindenki hallotta Talleyrand híres mondását: Aki nem élt az Ancien Régime alatt, nem ismeri az élet édességét. Az élet édességét akkor nyilván csak a szerencsésen születettek ismerték és azok nem voltak nagyon sokan; de Franciaország XVI. Lajos idejében

A királyné nyaklánca

a többi ember számára sem lehetett pokol; legfeljebb túlfűtöttségben hasonlított erre a helyiségre.

A XVIII. század végén Franciaország "formában volt". Spengler használja ezt a sportkifejezést azokra a nemzetekre, amelyek alakítani tudják a maguk és világuk történelmét. Franciaország formában volt, feszülő izmokkal készült arra a nagy észszerű csodára, amelyet nem is sejtett: a forradalomra. Ennek az öntudatlan készülésnek titkaiba szeretne bevilágítani ez a mi történetünk.

MÁSODIK FEJEZET

A GRÓFNÉ.

Miután bemutattuk a tárgyat, a Tárgyat a szó szoros értelmében, a végzetes Niebelung-kincset, most mint a régi filmeken, bemutatjuk a szereplő személyeket premier planban. Ezek az arcképek és előtörténetek elég sok helyet vesznek igénybe, de ez természetes is, mivelhogy történetünk jellemtragédia vagy jellemvígjáték, amint iskoláskönyveink ezt a műfajt elképzelték: ha színpadra helyezünk ilyen és ilyen jellemeket, azoknak az adott helyzetben így és így kell viselkedniük; sorsuk jellemükből következik. Ha elmondjuk, kikről van szó, elmondtuk már történetünk felét.

Hősnőnk, vagy legalább is egyik hősnőnk, La Motte grófné, igen alacsonyan kezdte pályafutását. Amikor megjelenik a színen, nyolc éves és koldul. Előzőleg libákat őrzött, de azt sem szívesen.

A Marquise de Boulainvilliers férje kíséretében hintóján passy-i birtokára igyekezett, mert Passy akkor még nem volt Páris villavárosa, hanem különálló kis falu, a várostól messze, a párisiak üdülni jártak oda. A kocsi lassan ment. Egy kisleány karján tartva egy még kisebb leányt, odafutott a kocsihoz és a következő meglepő szavakkal kért alamizsnát:

- Az Isten szentséges nevére kérem, adjanak néhány garast két kis árvának, aki a Valois királyok véréből való.

És a koldusleány tekintetében úgy látszik volt valami, ami sejtelmes nyomatékot adott szavainak. A marquise férje tiltakozása ellenére megállíttatta a hintót. A kisleány már belekezdett furcsa történetébe. A marquise végighallgatta és kijelentette, hogy ha igaznak bizonyul, amit beszél a kisleány, magához veszi és anyja helyett anyja lesz.

Azután utánajárt a dolognak, megkérdezte a környékbelieket és főkép a plébánost, akinek nyájához tartozott a két kis koldus. A Nyaklánc történetében, mondja Stefan Zweig, az a legkülönösebb, hogy a leghihetetlenebb dolgok is igazaknak bizonyulnak. A plébános kétségbevonhatatlan adatokkal igazolta, hogy igaz az, amit a kislány mesélt. Csakugyan a Valois-k királyi vére folyt erükben.

Egyenes vonalban, apai ágon, a nagy I. Ferenc fiától, II. Henrik királytól származtak, aki 1547-től 1559-ig uralkodott. II. Henrik és Nicole de Savigny viszonyából született ükapjuk, Henri de Saint-Rémy; a király elismerte fiának és legitimálta. Vér szerint tehát közelebb álltak Szent Lajos koronájához, mint az uralkodó Bourbon-család. Címerük ezüst alapon két vesszőnyaláb, fölötte három liliom, a Valois-k híres liliomai. "A kis koldusleány ismerte címerüket, sőt talán

A királyné nyaklánca

ez volt az egyetlen dolog, amit tudott, szörnyű elhagyatottságában", mondja Funck-Brentano.

"És amikor megdöbbentő pontossággal beszélt erről, vagy pedig őséről, Nicole de Savigny királyi fattyáról, teste, amelyet meggörnyesztett a nyomor, kiegyenesedett, lázadón és gőgösen".

És volt is miért. A Valois-vér az erekben, micsoda fatális örökség! Micsoda elátkozott Niebelung-kincs ez is! Századunknak talán legdöntőbb, legérdekesebb tudományos vitája az a kérdés, vajjon mikor dől el az ember jelleme és sorsa, születése előtt vagy születése után?

átöröklés vagy környezet? "gének" vagy behaviorism? titokzatos kis testecskék, amelyek az ősök testéből költöznek át az ivadékba, vagy pedig a gyermekkorban szerzett "kondicionált reflexek", ösztönös viselkedési módok, amelyek bizonyos körülmények között mindig megismétlődnek?

Valószínűleg mind a két tábornak igaza van, vagy inkább egyiknek sem. Az ember jellemének kialakulásában játszhat bizonyos szerepet az átöröklés is és a gyermekkori beidegzések is, és amellett az egyéniség sokkal bonyolultabb, semhogy akár az egyik a két tényező közül, akár mind a kettő együttvéve maradék nélkül meg tudná magyarázni. Nem hisszük tehát, hogy Jeanne, a kis koldusleány sok tulajdonságot örökölt volna a Valois-királyoktól. Hiszen a házasságok révén a nemzedékek folyamán annyi más, részben egyáltalán nem előkelő vér is keveredett ereibe. Jellemének kialakulását kellőképen megmagyarázza, amint majd látjuk, gyermekkora és társadalmi helyzete, amely abból a tudatból fakadt, hogy ő a Valois-k ivadéka

- tehát származása igenis döntően hatott sorsára, de nem az átöröklés titokzatos útján, hanem a tudaton keresztül.

És mégsem állhatjuk meg, hogy egy pillanatig el ne játsszunk a gondolattal. Azt mondják, vannak csodálatos visszaütések... A Valois-ház 1328-tól 1589-ig uralkodott Franciaországon, a Százéves Háború és a renaissance nagy és vad századain át. Ő értük égett el Jeanne d'Arc Rouenban, ők kovácsolták birodalommá a hűbériségben széthullt francia földet, az ő büszke seregeik verekedtek Leonardo és Michel Angelo Itáliájában és ők rendezték a Szent Bertalan-éjszakát. Akadt közöttük őrült, mint VI. Károly, véres zsarnok, mint XI. Lajos, lánglelkű

bohém-nagyúr, mint I. Ferenc. Nagyszerű és szörnyű család volt, nemes fenevadak, minden lépésükben benne döngött a történelem. Ez a gőg Jeanneban, ez a puha vadság, ez az egész vadmacskai dac és éles fog, vajjon nem az ősök hazajáró lelke? És a történetben, amely most következik, a két nő harcában, vajjon nem a két ősi ellenség fojtogatja egymást, a két család, amely valamikor "két szomszédvárrá" alakította Európát és gyűlöletét átszármaztatta a késő

utódokra is: a Habsburg és a Valois?

A Saint-Rémy-család nemzedékeken át fontette-i birtokán élt, Bar-sur-Aube közelében, Franciaország északkeleti részén. Úgy éltek, mint ahogy illett királyok fiaihoz, amikor nem ülnek trónuson: gazdálkodtak és vadásztak, esetleg vadat oroztak és időnkint, titokban, a legkirályibb mesterséget is gyakorolták, a pénzverést. Erre nagy szükségük lehetett, de úgy látszik keveset használt: Jeanne apja, Jacques de Saint-Rémy, Luz és Valois bárója teljesen elszegényedett. Már nem a kastélyban lakott, amelynek teteje beszakadt és szemeláttára omladozott, hanem a majorsági épületben; parasztokkal érintkezett és feleségül vette parasztleány-szeretőjét, Jeanne anyját. Ez az asszony végleg tönkretette és amikor elbetegesedett, ki is dobta; Jacques de Saint-Rémy a párisi Hotel Dieu-kórházban fejezte be nyomorúságos életét. Az asszony egy katonával állott össze, a kis Jeanne (1756-ban született) sorsa most fordult igazán keserűre, koldulnia kellett és anyja és mostohaapja rajta töltötte ki minden dühét, amely az elviselhetetlen élet ellen irányult.

A királyné nyaklánca

Ekkor történt, hogy a Marquise de Boulainvilliers 1763-ban magához vette Jeannet és kis húgát, aki nemsokára himlőben meghalt. Jeanne 14 éves koráig egy leánynevelőintézetben nőtt fel, azután pedig pártfogónője elhelyezte egy párisi szabónő üzletében.

A rokokó századában a párisi szabó üzlete már épp olyan európai nevezetességű hely, mint napjainkban, sőt talán még inkább az. Páris egyik legszembetűnőbb vonása a sok szabászműhely és divatárukereskedés volt. Louis-Sébastien Mercier, akire még sokszor hivatkozunk, 1781-ben nagyszerű Tableau de Paris-jában irodalmi leltárat vesz fel az akkori Párisról, megalapítva a városleírás kitűnő és csak mostanában kiviruló műfaját; könyvében hosszú fejezetet szentel a varrólányoknak.

"A boltban ülnek, sorban egymás mellett, láthatja őket az ablaküvegen át. Pomponokat varrnak fel, cicomákat, gáláns diadaljelvényeket, amelyeket a divat szül és változtat. Szabadon nézheti őket és ők is szabadon nézhetik Önt."

"Ezek a pulthoz láncolt leányok, tű a kezükben, szünet nélkül az utcára vetik tekintetüket.

Figyelmüket nem kerüli el egy járókelő sem. Az utcához legközelebbi helyért nagy harc folyik, mert a férfiak arravonuló brigádjai mindíg odavetnek egy-egy hódoló pillantást."

"A leány örül a neki szegzett pillantásoknak és azt képzeli, ezek a férfiak mind szerelmesek belé. A járókelők nagy száma csak változatossá teszi és megnöveli gyönyörűségét és kíváncsiságát. Így lesz elviselhetővé ez a helyhezkötött mesterség, egyesítve a látás és láttatás örömeit. De el kellene rendelni, hogy mindig a legcsinosabb üljön legelől."

"A leányok közül sokan reggel elmennek az úrhölgyek toalettjéhez, kosarukban pomponokkal.

Fel kell díszíteniük vetélytársnőiknek, a szépasszonyoknak homlokát; el kell hallgattatniuk magukban nemük titkos féltékenységét és foglalkozásszerűen szépíteniük kell azokat, akik lenézően bánnak velük. Néha a kislány olyan csinos, hogy jelentéktelen lesz mellette a gazdag hölgy gőgös homloka. A hölgy udvarlója hirtelen hűtelen lesz, a tükör sarkában nem les mást, mint a kicsike friss száját és bíbor orcáját, pedig annak nincsenek sem lakájai, sem ősei."

"Nem egy leány a boltból egy ugrással egy angol hintóban terem. Azelőtt boltilány volt; egy hónap mulva már vásárolni jön oda, magasan hordja a fejét, arca diadalmas és régi főnöknője és kedves társnői megkékülnek az irígységtől."

"Vannak egyes üzletek, ahol szigorú a hang és a lányok mind tisztességesek. De maga a tulajdonosnő csodálkozik ezen legjobban és mindenkinek elmeséli, mint valami világcsodát.

Mintha fogadást kötött volna, hogy végül is azt mondhassa: Van Párisban egy divatáruüzlet, ahol minden leány szűz és ez az én erényemnek és éberségemnek köszönhető."

Egyszóval feltételezhetjük, hogy Jeanne a divatáruüzletben sokkal többet tanult, mint a leánynevelőintézetben, ahol 14 éves koráig tartózkodott.

Sokat tanult, de nem boldog. Általában olyan természet, hogy sohasem elégedett, égető, maró nyugtalanság él benne, sehol sem találja a helyét. Valószínűleg mindenképen elégedetlen lenne, az a fajta - de mekkorára fokozza ezt az alkati elégedetlenséget a királyi származás tudata! A Marquise néha magához veszi, hogy megvigasztalja, de Jeanne az úriháznál úgy érzi, cselédsorba került és csak növekszik gyötrő megalázottsága. Addig hízeleg pártfogónőjének, amíg az hivatalosan meg nem erősítteti Jeanne Valois-származását és 1776-ban a királytól évi

A királyné nyaklánca

800 font kegydíjat eszközöl ki számára. Magához veszi Jeanne életbenmaradt húgát, Marie-Annet is és mindkettőjüket elhelyezi a longchampsi kolostorban, ahová csak előkelő leányokat fogadnak be növendékül.

Jeanne 21 éves és nyugtalansága egyre nő. Akármi is történik, gyermekkorát semmi sem fogja többé kiirtani belőle: mindig is az marad, aki a Valois-ősökre hivatkozva koldult az országút porában, a déclassée, az osztályából kiesett, aki az egész társadalom ellensége.

"A természettől legyőzhetetlen gőgöt kaptam osztályrészül és Mme de Boulainvilliers jósága csak még ingerlékenyebbé tett", írja ő maga. "Ó jaj, miért is sarjadtam a Valois-k véréből?

Fatális név, te nyitottad meg lelkemet a vad büszkeség előtt! Miattad hullnak könnyeim, miattad vagyok oly boldogtalan."

Ehhez a típushoz hozzátartozik bizonyos szuggesztív ékesszólás is; különösen olyankor, amikor szenvedéseit kell előadnia.

Jeanne nem sokáig marad a kolostorban. Semmiféle hivatást nem érez arra, hogy apáca legyen és egy szép nap húgával együtt megszökik. Bar-sur-Aube-ban híre jár, hogy két hercegnő szállt meg a város legutolsó fogadójában; azzal a céllal jöttek, hogy visszaszerezzék ősi földjüket. A bari társaság középpontja, Surmont törvényszéki elnök felesége kötelességének tartja, hogy házába fogadja a bajban lévő két ifjú hölgyet, akit talán titokzatos ellenségek üldöznek.

Minthogy a hölgyek ruhatára igen szűkös, mindjárt kölcsönad nekik egy-egy ruhát, a jelenlevő

fiatalság nagy szórakozására, mivelhogy az Elnökné Asszony rendkívül terjedelmes. De másnapra a két hölgy úgy átalakította a ruhát, hogy tökéletesen állt rajtuk. Az Elnökné Asszony kissé csodálkozott, de azután lassankint megszokta, hogy Jeanne az úr a háznál. A két leány egy hétre jött és egy évig maradt - ez az év, mondta később az Elnökné Asszony, életének legkeservesebb esztendeje volt.

Itt ismerkedett meg Jeanne Marc-Antoine-Nicolas de la Motte-tal. La Motte fiatal nemes ember volt, tiszt a szomszédos Lunévilleben állomásozó zsandárezredben, ahol apja, a Szent Lajos-rend lovagja is szolgált. Az úri társaság Barban is műkedvelő színielőadásokkal szórakozott, mint akkoriban mindenhol szerte az egész világon. La Motte nagy színészi tehetségnek számított és Jeanne minden bizonnyal csakugyan az volt; sokat szerepeltek együtt. "És addig-addig szavalgatták", mondja Funck-Brentano öreguras kedélyességgel, "amíg sürgősen össze nem kellett házasodniuk". 1780 június 6-án keltek egybe.

Az Elnökné Asszony ebből az alkalomból végre kidobta Jeannet és az ifjú házasok némi bolyongás után Lunévillebe költöztek. Ikreik születtek, de mindjárt meg is haltak és Jeanne egy időre, úgy látszik takarékosságból, megint kolostorba vonult. Egyébként adósságokból és La Motte gyanús üzleteiből éltek. La Motte ekkor vette fel a grófi címet is.

La Motteról nincs semmi különös mondanivalónk, nem szükséges részletesen bemutatni. Olyan jómodorú és rendkívül undorító, szemtelen és gyáva francia strici volt, amilyent mindenki százával ismer, aki járt Franciaországban. Ez a típus a gallok földjén úgy látszik örök. Útálta a munkát, szerette a nőket, nagyon csúnya volt, de olyan szépnek tartotta magát, hogy időnkint a nők is elhitték neki.

1781 szeptemberében az ifjú házasok megtudták, hogy Jeanne pártfogónője, a Marquise de Boulainvilliers, a saverne-i kastélyban van, mint Rohan bíbornok vendége. Jeanneban

A királyné nyaklánca

megszólal az a titokzatos hang, amely a tehetségeket vezérli - összecsomagolnak és elmennek Saverneba.

Jeanne ekkor 25 éves. Haja hullámos és gesztenyebarna, szeme kék és kifejezésteljes, szája kissé nagy, de szintén kifejezésteljes, mosolya elbájoló, "szívhez szóló", írja Beugnot, aki tapasztalatból beszél. Mellét a kortársak kissé fejletlennek találják. Legfőbb vonzóereje, úgy látszik, a hangja, a beszéde. "A természet megadta neki a rábeszélés veszedelmes adományát", írja a Nyaklánc-per egyik szereplője, majd hozzáteszi: "Ami az erkölcs és az állam törvényeit illeti, Mme de la Motte, minden rossz szándék nélkül és végtelen természetességgel, de egyáltalán nem is gyanította a létezésüket".

HARMADIK FEJEZET

A NAGYÚR.

A nagy antik történetírók, kiváltképen Titus Livius, minden fontosabb esemény előtt elmondták az előjeleket, amelyek az események bekövetkezését hirdették. Ezt részben vallásuk kívánta így, amely jóformán nem is állt egyébből, mint abból, hogy hittek az előjelekben, részben pedig úgylátszik művészi hangulatkeltésből tették. A felvilágosult olvasó bizonyára nem hisz már az efféle babonákban, nem hiszünk bennük természetesen magunk sem - de a dolgok valamennyien összefüggnek egymással, az kétségtelen, és az ókoriak mégis okos emberek voltak... hadd mondjunk el tehát egy-két előjelet.

Goethe fiatalkorának legtitánibb éveit élte Strassburgban, amikor a 14 éves Marie Antoinette Párisba való útja közben e városba érkezett. Itt, Franciaország és a Német-Római Birodalom határán, semleges területen, a Rajna egyik szigetén adták át a franciáknak a Dauphinet.

(Dauphine a Dauphin felesége. Dauphin pedig a francia trónörökös, mert a Dauphiné tartomány örökös ura - mint ahogy az angol trónörökös walesi herceg.) A házasságkötés Bécsben történt, az Augusztínusok templomában, per procurationem, vagyis a távollévő férjet Ferdinánd főherceg helyettesítette.

A szigeten díszes pavillont építettek. Goethe a fogadást megelőző napokon megvesztegette az őröket és barátaival meglátogatta a termeket, hogy megcsodálják a kifüggesztett gobelineket.

A legtöbb nagyon tetszett nekik, kiváltkép azok, amelyek Rafael kartonjai után készültek; de a főterem főgobelinje Goethéből megnevezhetetlen irtózást váltott ki. Ez a szőnyeg ugyanis mitológiai jelenetet ábrázolt; Jázon, Medea és Kreuza történetét. "A trónus baloldalán," írja Goethe a Dichtung Und Wahrheitban, "a legszörnyűbb halállal viaskodó menyasszonyt lehetett látni, jobbra az atya (Jázon) borzadozott lábánál fekvő meggyilkolt gyermekei fölött, mialatt a fúria (Medea) sárkányfogatán a levegőbe emelkedett..."

"Micsoda - kiáltottam fel, a jelenlévőkre való tekintet nélkül - milyen meggondolatlanság ez?

Hogyan szabad egy ifjú királynénak példaként a legszörnyűbb esküvőt idézni a szeme elé, amikor először lép be országába? Hát a francia építészek, díszítők, kárpitosok között nincsen egy sem, aki érti, hogy a képek jelentenek is valamit, hogy a képek hatnak az értelemre és az érzelemre, benyomásokat váltanak ki, sejtelmeket ébresztenek fel?" Úgylátszik nem volt egy sem. Goethét megnyugtatták társai, hogy rajta kívül senkinek sem jut eszébe ilyesmi.

"A fiatal hölgy szép és előkelő, éppoly derűs, mint amilyen impozáns, arcára azóta is kitűnően emlékszem," folytatja Goethe idősebb korának udvari modorában. "Üveghintajában

A királyné nyaklánca

mindnyájan nagyon jól láthattuk; kisérőnőivel bizalmas beszélgetésben mintha a menet elé özönlő tömegen tréfálkozott volna." Tehát már akkor is azt a benyomást keltette, hogy mulat az embereken.

Goethe azután megemlíti, hogy az első rossz óment nemsokára egy sokkal szörnyűbb követte: amikor a Dauphine megérkezett Versaillesba, Párisban tüzijátékot rendeztek a tiszteletére s ez tüzet támasztott, a tömeg nem tudott kijutni az eltorlaszolt utcákból, gázolták és gyilkolták egymást, a katasztrófának 33 halottja és több száz sebesültje volt.

De nem említi a harmadik óment, a legkülönösebbet: a bevonulás másnapján a strassburgi székesegyház kapujában a püspök koadjutora fogadta, majd ő misézett: Louis de Rohan herceg, aki később többet ártott neki, mint bárki a világon.

A Rohan-család az előkelőség századaiban is Franciaország legelőkelőbb családai közé tartozott. Mint "külföldi fejedelmek" rangban mindjárt a királyi család után következtek, a lotharingiai hercegekkel együtt. Büszke jelmondatuk így hangzott: Roi ne puis, prince ne désire, Rohan suis - király nem lehetek, herceg lenni nem kívánok, Rohan vagyok. Egy Rohan hercegnét, meséli Chamfort, megkérdeztek, mikorra várható a családi esemény. - Hizelgek magamnak azzal, hogy két hét mulva lesz részem ebben a megtiszteltetésben, - felelte a hercegné. T. i. abban a megtiszteltetésben, hogy egy Rohant hozhat a világra.

Sajátságos módon ennek a családnak nem volt egyetlen egy tagja sem, aki mint államférfi, hadvezér vagy más téren nagy ember megokolta volna a család hatalmas önérzetét. A Rohanok ebben is olyanok voltak, mint ahogy az ember az Ancien Régime nagyurait elképzeli: sosem tettek semmi mást, csak származtak; nem röstelték a fáradságot megszületni, amint Figaro mondja.

A furcsa az, hogy még származásuk sem vész el a népvándorlás korának legendatermő

távlataiban. A bretagnei uralkodók ivadékainak vallották magukat; ősük, Guéthénoc, a bretagnei herceg fiatalabb fia, 1021-ben kapta Porrhoël grófságot. A Rohan nevet kb. 1100 óta használták. De végtére is Bretagne kicsi, félvad, istenhátamögötti tartomány volt, mielőtt Anna, az utolsó, "facipős" kis bretagnei hercegnő férjhez nem ment VIII. Károly francia királyhoz, hozományul víve az egész félszigetet. Ekkor kerültek a Rohanok is Franciaországba.

A család protestáns ága, a Rohan-Gié-k, adott néhány makacs és bátor tiltakozót a vallásháborúk korában, de ez az ág 1540-ben kihalt. A XVIII. században a család két főágból állt: a Rohan-Soubise-ekből és a Rohan-Guéménée-kből. Leghíresebb tagja a Maréchal de Soubise volt, az udvaronc, akiből Pompadour kegye tehetségtelen hadvezért csinált; ő és egy osztrák herceg vitte véghez azt a megdöbbentő műveletet, hogy hatvanezer emberével elvesztette Nagy Frigyes húszezer katonája ellen a rossbachi ütközetet, a Hétéves Háború döntő

csatáját.

A család másik ága, a Guéménée-család főkép arról nevezetes, hogy csak csillagászati számokban kifejezhető jövedelme ellenére 1781-ben csődbe ment 33 millió font adóssággal, magával rántva számtalan kisembert, breton matrózokat, akik évjáradék reményében hiteleztek nekik; kénytelenek voltak lemondani udvari méltóságaikról is, mivel maradék vagyonukból nem tarthatták fenn az udvari életszínvonalat. Csődjük alaposan hozzájárult az arisztokrácia tekintélyének megtépázásához.

A királyné nyaklánca

A strassburgi püspökség úgyszólván öröklődött a családban; félszázaddal Marie Antoinette bevonulása előtt egy másik Rohan fogadott a strassburgi székesegyház kapujában egy másik idegen királyleányt, Maria Leszczynskát, aki XV. Lajos boldogtalan felesége lett.

Louis de Rohan herceg 1734-ben született. 1760-ban nagybátyjának, a strassburgi püspöknek koadjutora lett és ugyanakkor Canope püspöke in partibus infidelium, vagyis címzetes ura egy olyan egyházmegyének, amely már ezer és sokszáz éve a pogányok kezében van. Az Egyház legfőbb méltóságai közt mindíg is sok volt a főrangú - de a XVIII. századi Franciaországban az udvari arisztokrácia egészen kisajátította az érseki és püspöki székeket. Rohannak nemcsak nagybátyja püspök; unokafivére, Ferdinand de Rohan, Cambrai érseke. A La Rochefoucauld hercegi család egymagában három püspöki széket tölt be: Rouent, Beauvaist, Saintes-et. Az udvari előkelőségek mint egyházfejedelmek sem sokat változtattak magukon és életformájukon

- ez az egyik oka annak, hogy az Egyház olyan gyenge a XVIII. századi Franciaországban. A főpapságot a rendkívül szűkösen javadalmazott alsó papságtól olyan szakadék választotta el, mint az arisztokráciát a nemzettől és a forradalom kitörésének egy válságos pillanatában a döntést az hozta meg, hogy az alsó papság képviselői a polgárság mellé álltak.

Louis de Rohan nemcsak egyházi méltóság: 1761 óta a Francia Akadémia tagja is, a Halhatatlanok közé tartozik. 1789-ben az Akadémia 38 tagja közül (két hely betöltetlen) hét főnemes, öt pedig főpap; hiába, előkelő évek ezek. Régebben, XIV. Lajos korában, a püspökök és az akadémikusok még többnyire polgári származásúak; az Ancien Régime a végén a legarisztokratikusabb.

Milyen ember volt Louis de Rohan herceg? A kortársak tanusága szerint végtelenül fínom és jómodorú, szellemes társalgó, az Akadémiára sem hozott szégyent, jó szónok is volt. Nemcsak gavallér, hanem jó ember is, hívei számos diszkrét és megható jótékonykodását jegyezték fel; korának fia, "érzékeny szív" ő is, mint királya, XVI. Lajos.

De ezek eléggé semmitmondó adatok és nem mondanak sokkal többet a herceg ránkmaradt arcképei sem: fínom, kissé kifejezéstelen vonások, bizonyos elkényeztetett, "késői sarj"

gyengeséget árulnak el. Olyan ember lehetett, akiről nagyon nehéz megmondani, hogy milyen.

Az az ember, akire azt mondhatják: ha nem születik hercegnek, semmiben sem különbözik a többi embertől. De ez felületes megállapítás - mert Rohan igenis hercegnek született, Rohan-volta úgy hozzátartozott lényéhez, mint valami szervi betegség, jellemét és sorsát úgy determinálta, mint ahogy a tüdőbaj vagy a neuraszténia determinálja az ember jellemét.

Ha meg akarjuk ismerni, nem is egyéni vonásaiból kell kiindulnunk, hanem inkább társadalmi helyzetéből.

Rohan grandseigneur volt, nagyúr, a grandseigneurök fénykorában, akkor, amikor nagyúrnak lenni még nem különcség, hanem uralkodó életforma; amikor egész Európa úgyszólván azért él, hogy a grandseigneurök életmagasságát biztosítsa.

A nyugati kultúra arisztokratikus: megszületésétől, a XI. század végétől kezdve a francia forradalomig ennek a kultúrának lényeg szerint való célja az, hogy kevésszámú választott életében megvalósítsa a Szép Élet álmát: azt az életet, amely olyan tiszta, rendezett és gyönyörű

forma, mint a géniusz-teremtette műalkotás - és éppannyira független a mindennap és a sors esetlegességeitől. E kultúra megvalósítója az udvar, eszménye az életfölötti élet. Ezt az eszményt szolgálja lovagság, pompa, etikett; ezt a célt szolgálja ki a művészet és költészet is.

A királyné nyaklánca

De mindez eléggé elvont. Hogy miben állt Rohan nagyúrvolta, szemléltesse inkább néhány életrajzi és számszerű adat.

Marie Antoinette Franciaországba való érkezése után Rohan nem sokáig maradt koadjutor.

Hatalmas nagynénjei, Mme de Guéménée és Mme de Marsan, a királyi hercegek nevelőnője (gouvernante; természetesen nem szabad a "nevelőnő"-t mai értelemben vennünk) kieszközölték Du Barry asszony és teremtménye, D'Aiguillon herceg miniszter segítségével, hogy az öregedő XV. Lajos elküldte Bécsbe követnek. Minthogy Franciaország és Ausztria ebben az időben szövetségesek, hűséges, de gyanakvó szövetségesek, Európa legfontosabb diplomáciai állása a bécsi francia és a versaillesi osztrák követé. Az osztrák követ, Mercy-Argenteau gróf, Páris egyik legelső embere; hatalma akkora, mint egy miniszternek, ő irányítja az ifjú Marie Antoinette-et, az ő szeretője az Opera legünnepeltebb szépsége... Ami ő Párisban, az akar lenni Rohan Bécsben, amely város mindjárt Páris után következik a savoir-vivre, az élet művészete szempontjából.

És most jönnek a szemléletes adatok. Rohan magával visz Bécsbe (a káprázatos tárgyi felszerelést a rövidség okából elhagyjuk) 50 paripát megfelelő személyzettel; 6 nemes apródot Elzász és Bretagne legelső családaiból, melléjük egy nevelőt, aki fegyverforgatásra és egy tanárt, aki latinra oktatja őket; személyes szolgálatára két nemesembert, "pour les honneurs de la chambre", az egyik máltai lovag, a másik lovassági kapitány; hat komornyikot, egy maître d'hotelt, egy háztartásfőnököt; két hajdut; négy futárt, ruhájuk fejenként 4000 fontba kerül és

"a napfényben úgy ragyog, mint egy tündérmese"; 12 inast; két "svejcit", az egyik, a soványabb, a belső ajtónálló, a másik, aki rendkívül kövér, a kapus; 6 zenészt az asztali zene számára, egy házgondnokot, egy kincstartót, négy nemes követségi tisztviselőt; követségi titkárként Georgel abbét, a jezsuitát és mellé négy segédtitkárt. Mindezeket maga öltözteti mesébe illő pompával és természetesen maga tartja el és fizeti.

Megérkezik Bécsbe és rövidesen elkápráztatja a Császárvárost. Mindenki róla beszél, a hölgyek mind érte rajonganak. Amin nem is lehet csodálkozni. Óriási vadászatokat rendez; álarcosbáljai látványosságok; Badenben népünnepélyen vendégeli meg úgyszólván egész Alsó-Ausztriát.

Vacsoráin száz-százötven osztrák főúr étkezik, a diplomáciai szokástól eltérően nem hosszú asztalnál, hanem kis asztaloknál, ahol mindenki fesztelenül érezheti magát; utána kártya, hangverseny, tánc és flirt a Lichtenstein-palota csodálatos termeiben és kivilágított kertjében.

Akárcsak Versaillesban.

Ez az érem egyik oldala. Az érem másik oldala, hogy Rohannak nincsen pénze. Sem neki, sem a Rohan-ház két ágának. Állítólag királyi engedélyt kapott, hogy egymillió font zálogkölcsönt vegyen fel birtokaira. De ez sem tartott sokáig. Embereit nem tudta rendesen fizetni, mire azok visszaélve a követségek franchise-ával, területenkívüliségével, virágzó csempészetre adták magukat. Ezt olyan francia nyiltsággal űzték, hogy Mária Terézia, nem akarván megbántani a versaillesi udvart, eltörölte az egész diplomáciai kar franchise-át. Ezt meséli Mme Campan; de Mme Campan Marie Antoinette première femme de chambre-ja volt (természetesen nem lehet magyarra "szobalány"-nak fordítani ezt az előkelő udvari tisztet; Mme Campan olyan szobalány, mint amilyen guvernáns Marsan hercegné). Híres emlékiratát 1820

körül írta; ez a mű a legfőbb forrásunk nekünk is, mint mindenkinek, aki Marie Antoinetteről és koráról ír. Csakhogy Mme Campan könyvét azért írta, hogy megmentse úrnője emlékét; Rohant éppen ezért a legfeketébb színekkel rajzolta.

A királyné nyaklánca

A fatális tény, hogy Rohannak nem volt pénze, még így is kétségbevonhatatlan. Kitűnik majd a Nyaklánc történetéből is. Hogy lehet az, hogy nem volt pénze? Hiszen csak a strassburgi püspökség és apátságai évi 60.000 fontot jövedelmeztek papiroson, a valóságban pedig 400.000

fontot. Az akkori font értéke Funck-Brentano szerint tíz franknak felel meg, a frank e háború előtti értékét véve, tehát a békebeli pengő egyharmadát.

Minthogy Rohant úgy tekintettük, mint társadalmi osztályának jellegzetes képviselőjét, talán nem lesz érdektelen, ha kiírunk egy-két adatot a hozzá hasonló grandseigneurök jövedelmére vonatkozólag Funck-Brentano L'ancien régime c. könyvéből, amely egyébként magyarul is megjelent Udvari Világ címen.

"M. de Sartine, a rendőrfőkapitány 200.000 fontot kap (2 millió frankot), hogy kifizethesse adóssága egy részét. Lamoignon, a pecsétőr kis ajándékként kap 200.000 fontot. És akkor Lamoignon még fínom volt, mert utóda, Miromesnil 600.000 fontot kap (6 milliót), hogy

"berendezkedhessék". D'Aiguillon herceg, amikor kibukik a miniszterségből, 1774-ben kártérítésképen 500.000 fontot kap (5 milliót). Maréchal de Muy hadügyminiszter özvegye 30.000 font évi kegydíjat, Saint-Germain gróf, amikor felmentik a hadügyi államtitkárság alól, 40.000 font nyugdíjat és 155.000 font kárpótlást kap. (Szorozd meg mindíg tízzel!)"

"Marie Antoinette Polignac hercegnek 1,200.000 fontot adat, Salm herceg 500.000 fontot kap.

Calonne, mialatt Franciaország pénzügyeit vezeti, 56 millió fontot fizet ki Provence grófnak, a király idősebb fivérének és 25 milliót Artois grófnak, a fiatalabbnak. Ordítani kell!" ( C'est à hurler. Ezt nem mi mondjuk, ezt a komoly öreg Funck-Brentano mondja, aki pedig konzervatív érzésű férfiú.) "Condé herceg 12 millió fontot kap egyszerre kézhez és évi 600.000 font (vagyis 6 millió) járadékot."

Ugyanezeket az adatokat megtaláljuk Taine L'ancien régime-jében is, annál is inkább, mert Funck-Brentano úgy látszik innen írta ki azokat. Mind Taine, mind Funck-Brentano rengeteg egyéb adatot sorol fel.

Csakugyan ordítani kell, vagyis inkább maguk az adatok kiáltanak égre. Mi volt ez? Micsoda furcsa őrület szállta meg a francia királyok szívét, hogy ilyen mesebeli összegeket ajándékoztak szét, többnyire minden ellenszolgáltatás nélkül, leginkább csak az előkelő származás jutalmazására? Természetesen nem volt őrület ez, hanem egy történelmi helyzet elkerülhetetlen következménye. Franciaország, éppúgy mint Európa többi állama, a középkorban a hűbéri főnemesség kezébe került. A francia királyok évszázadokon át arra törekedtek, hogy az országot központosítsák vagyis hogy kiragadják a főnemesség kezéből és maguk vegyék át. Amint ismeretes, ezt a célt XIV. Lajos végleg el is érte és minden nagyzolás nélkül mondhatta: "Az állam én vagyok." A hűbéri nemességet udvari nemességgé alakította át; a főurak nem tartózkodhattak többé birtokaikon, hanem ott kellett élniük a király mellett, aki sasszemmel vette észre távollétüket és kegyvesztéssel büntette. A népet ezentúl nem a főurak sarcolták, hanem a királyi intendánsok és fermier général ok, a pénz ezentúl a királyi kincstárba folyt be.

A főnemességet kárpótolni kellett ezért: évdíjakkal, ajándékokkal, hallatlan javadalmazású udvari tisztségekkel, egyházi és katonai állásokkal. Később már talán nem is lett volna szükség erre, a főnemesség kezéből kiesett minden független hatalom, nem tudtak volna már fellázadni a király ellen (de támogatni sem tudták többé, ez is egyik fontos oka a forradalom rohamos diadalának). Csakhogy ekkor már a meglévő dolgok ereje diktálja, hogy a főnemességet a királynak kell eltartania. Az észszerű és megokolt "kárpótlásból" így válik XVI. Lajos korára érve "visszaélés", esztelennek látszó és igazságtalan pazarlás, amely joggal váltja ki a gondolkozók bírálatát és a nép forradalmi dühét.

A királyné nyaklánca

Más kérdés, mit csináltak a nagyurak ezzel a töméntelen sok pénzzel? Mai fogalmak szerint el sem tudnák költeni. Ma egy amerikai milliárdos ennyi pénzt a legnagyobb igyekezettel sem tudna elverni. De az amerikai milliárdosok és általában azok, akiknek ma rengeteg pénzük van, nem grandseigneurök. A gazdasági életben szerzett vagyon tulajdonosa legmámorosabb pillanataiban is megőriz valami gazdasági szellemet és ha meg is őrül, még abban is van mindíg valami rendszer. Az Ancien Régime nagyuraiban azonban józan pillanataikban sem volt semmi gazdasági érzék és semmi rendszer. Hogy mire ment el a pénzük XVI. Lajos korában, azt Taine említett művéből vett néhány szemelvénnyel igyekszünk megmagyarázni.

" Mesdames, vagyis XV. Lajos három öregkisasszony leánya évente 215.068 frank ára gyertyát éget, a királyné 157.109 frank árát. Versaillesban még mutogatják azt az utcát, amely hajdan kis boltokkal volt tele, ide jártak a királyi inasok és egész Versaillest táplálták a királyi asztalról maradt deszerttel, amelyet itten adtak el. A király a hivatalos becslés szerint évente 2190 frank ára mandulatejet és limonádét iszik; a "nappali és éjszakai nagy erőleves", amelyet olykor elfogyaszt a kétéves Madame Royale (XVI. Lajos és Marie Antoinette leánya), évente 5201

fontba kerül." Marie Antoinette dauphine-korában a femme de chambre-ok elszámolásba tesznek a Dauphine számára "hetente négy pár cipőt, naponta három rőf szalagot, amellyel megköti fésülőköpenyét, naponta két rőf tafotát, amellyel befödik a kosarat, ahová a Dauphine kesztyűjét és legyezőjét helyezik", mert a szabály szerint nem szabad egyenesen kezébe adni, hanem kosárkában kell átnyujtani.

Természetesen nem fizetnek pontosan a szállítóknak. Turgot pénzügyminisztersége alatt a király 800.000 fonttal tartozik borkereskedőjének, három és fél millióval élelmiszer-szállítójának. (Szorozd meg tízzel, mondaná Funck-Brentano!) Következnek az adatok, amelyek azt bizonyítják, hogy az arisztokrácia nem marad el költekezésben és adósságban a királyi ház mögött. "A Maréchal de Soubise (Rohan rokona) egy nap vendégül látta a királyt vacsorára és éjszakára falusi kastélyában; ez 200.000 fontjába került. Mme de Matignon megalkuszik évi 24.000 fontban, hogy mindennap új hajviselettel díszítsék fel. Rohan kardinálisnak van egy tűvel varrott csipkéből készült miseinge, amelyet 100.000 fontnál többre becsülnek, konyhaedényei tömör ezüstből készültek. - Semmi sem természetesebb ennél, ha tekintetbe vesszük, hogyan gondolkoztak akkoriban a pénzről; megtakarítani, félretenni: mintha folyó helyett haszontalan mocsár volna, amelynek rossz a szaga. Inkább kidobták az ablakon. Így tett a Maréchal de Richelieu, amikor unokájának egy telt erszényt adott és a kisfiú, minthogy nem tudta mire költeni, telten hozta vissza. Ezúttal a pénz legalább nagy szerencse volt az utcaseprőnek, aki éppen arra jött és felvette. De ha nem jön arra járókelő, bedobják a folyóba is."

"Mme de B.", folytatja Taine, "sejttette egyszer Conti herceggel, hogy örülne egy gyűrűbe foglalt miniatürnek, amely kanárimadarát ábrázolná. A herceg felajánlotta szolgálatait; a hölgy el is fogadta, de azzal a feltétellel, hogy a miniatür nagyon egyszerű lesz és nem lesz rajta brilliáns. Csakugyan egyszerű arany karika foglalta be, de a képet üveg gyanánt egy vékonyra csiszolt nagy gyémánt fedte. Mme de B. visszaküldte a gyémántot, mire Conti herceg porrá törette és ezzel porozta be a levelet, amelyet e tárgyban a hölgynek írt. Ez a porhintés négy vagy ötezer fontba került, de az ember sejtheti a levélke tartalmát és hangját. A legmagasabb galantériával együttjár a szélsőséges bőkezűség, és annál inkább nagyvilági ember valaki, minél kevésbbé pénzember."

Ezek a döbbenetes számok bizonyos tünődéseket váltanak ki az emberből.

A királyné nyaklánca

Mindenekelőtt: lehet, hogy Funck-Brentanónak nincs igaza a "szorozd meg tízzel" alapelvvel.

A pénz mégsem ért ennyit. Hogy egy akkori pénzösszeg ma minek felelne meg, azt igen nehéz megállapítani. Azt hisszük, Funck-Brentano nem a pénz vásárlóerejét vette alapul, mert akkor azt kellett volna találnia, hogy a font sokkal kevesebb vásárlóerővel rendelkezett, mint a háború előtti frank tízszerese. Ime egy-két adat, amely tárgyunkkal összefüggő olvasmányaink közben magától jött elénk: a Comédie Française 1784 hideg telén felajánlotta egy esti bevételét az inségeseknek (La Harpe Coriolan-jának premierje volt): a bevétel 10.330 fontra rugott. Már most egy kb. akkora befogadóképességű pesti színház bevétele táblás ház esetén 7000 pengő

körül jár.

Vagy pl. tudjuk, mennyibe kerültek Marie Antoinette kalapjai, amelyeket a híres Mlle Bertinnél vásárolt: 48, 72, 90, esetleg 280 fontba. A háború előtti Párisban a női kalap ára 30 franktól 1200-ig terjedt, tehát a legdrágább sem került a tízszeresébe. Vagy: XVI. Lajos, amint erről később még szó esik, pontosan feljegyezte apró kiadásait. Ezekből a feljegyzésekből tudjuk, hogy 100 drb lekvárnak való sárgabarackért 12 fontot fizetett, 6 font (3 kiló) cseresznyéért és két kosár szamócáért 3 fontot, a fa behordásáért 1 font 10 solt, 1 font borsért (a bors természetesen akkoriban sokkal drágább volt, mint nálunk békeidőben) 4 fontot. Ezek az adatok alapján azt hisszük, nem járunk nagyon messze a valóságtól, ha azt gondoljuk, a font vásárlóértéke egészen durván véve annyi lehetett, mint ma a pengőé.

Az összegek ezáltal megcsökkennek, de még így is irtózatosak. Az ember elcsodálkozik, honnan tudtak ekkora összegeket ércpénzzel kifizetni? Mert Law rendszerének a század elején bekövetkezett bukása óta a franciák nagyon óvakodtak a papirpénztől. 1776-ban megalapították ugyan a Caisse d'Escompte-ot, amely bankjegyeket bocsátott ki és ezeket a bankjegyeket általában jobban szerették a nem mindíg megbízható ércpénznél, - de a Caisse d'Escompte csak igen korlátolt mennyiségben bocsátott ki bankjegyeket, a mi történetünk idején, 1783-ban mindössze 40 millió font értékű bankjegy van forgalomban.

Itt felmerül tehát egy másik töprengés: vajjon az arisztokrácia csakugyan mindíg kézhez kapta jövedelmét? Láttuk, hogy XVI. Lajos mekkora összegekkel tartozott borkereskedőjének és élelemszállítójának. Lehet, hogy olykor a kincstár is adós maradt; Rohannak és kartársainak állandó pénzszűkét esetleg az is okozta, hogy járandóságukat vagy annak egy részét csak elvben kapták meg.

De még akkor is rengeteg pénzt kellett kézhez kapniuk, és itt merül fel a harmadik kérdés: hová lett ez a sok pénz? Láttuk, micsoda árakat számítottak fel a királynak és a főrangúaknak a szállítók, vagy pedig azok, akik nevükben a szállítókkal elszámoltak, mandulatejért, limonádéért, miegyébért. A számokból arra kell következtetnünk, hogy két társadalmi rétegnek akkor nagyon jól mehetett: egyrészt az udvar és az arisztokrácia számára dolgozó iparosoknak és kereskedőknek, másrészt pedig az udvari és főúri intendánsok és segédszemélyeik hadának, valamint a lakájság különböző fokozatainak.

A lakájokra vonatkozólag találunk is egy-két érdekes megjegyzést régi-párisi baedekerünkben, Mercier könyvében: "Egy magasállású ember belső inasa olykor 40.000 font évi jövedelmet élvez; neki magának is van inasa, aki ismét inast tart. Az alantas dolga kikefélni Monseigneur ruháját és rendben tartani parókáját; a főinas már negyedik kézből kapja és nincs más dolga, mint az, hogy elhelyezze a miniszteri fejen, amelyben az állam nagy sorskérdései pihennek.

Eme magasztos funkció teljesítése után rajta a sor, őt öltöztetik fel emberei; hangos szóval hívja, kiszidja őket, vendégeket fogad, protezsál és megparancsolja, hogy fogjanak be hintajába. Az

A királyné nyaklánca

inas inasának már nincs ugyan hintaja, de azért neki is egészen jól megy." "A nagyúri lakáj cizellált aranyórát hord, csipkét, gyémántcsattot, és egy kis divatárukereskedőnő a szeretője."

"E haszontalan és csak parádéra való cselédek serege a legveszedelmesebb korrupció egy városra nézve, és minthogy számuk egyre növekszik, attól lehet tartani, hogy egyszer még valami nagy szerencsétlenséget hoznak a közösségre." Egy új társadalmi réteg alakul itt ki, a hátsóudvarokon és alagsorokban: Figaro osztálya. Ez az értelmes, jómódú, felvágott nyelvű

réteg sokkal közelebbről ismeri az arisztokráciát, semhogy annak nagy tekintélye lehetne előtte, és amellett egyoldalúan ismeri, csak a gyenge oldaláról, senki sem nagy ember a lakája szemében, mondta Hegel.

Másrészt: a főurak pazarlásain, közvetve vagy közvetlenül, a polgárság gazdagodott. A kiváltságosok ujjai közt minden pénz elfolyt, de megrekedt a polgárság rezervoárjaiban, növelve azt a jólétet, amelyről könyvünk elején beszéltünk és amely furcsa módon a nagy korfordulat egyik legfontosabb alapja.

De térjünk vissza Bécsbe. Grandseigneurök itt is akadnak, a gavallérosság rohani mértéke mégis mindenkit elkápráztat és bűvkörébe vonz és úgy látszik senkit sem aggasztanak azok a pénzügyi kételyek, amelyek bennünket még másfélszáz év távolából sem hagynak megnyugodni. Rohan mindenkit meghódít, még a gúnyosan fölényes II. József császárt és a nagyon bölcs és nagyon óvatos öreg kancellárt, Kaunitzot is. Mindenkit meghódít, csak azt az egyet nem, aki egyedül fontos: magát Mária Teréziát nem.

Mária Teréziának valószínűleg éppen az nem tetszik, ami a többieket elragadja, és itt látszik, hogy Rohan mennyire nem lélekismerő. A császárné bizonyára nem veszi jónéven, hogy egy idegen pompájával elhomályosítja a királyi házat - a Habsburgok ezt érthető módon sohasem szerették, Katona József Bánk Bánját is azért tiltotta be a cenzúra, mert benne Bánk alakja elhomályosítja a királyi házat. És hogyan értené meg a francia viszonyokhoz szokott püspöki koadjutor, hogy Mária Terézia vallásosságát mélyen sérti egyházi méltóságához egyáltalán nem illő életmódja; a császárnő bizonyára benne látja mintegy megtestesülve azt a francia frivolitást és erkölcstelenséget, amelytől oly erősen idegenkedik. Talán nem is Rohant útálja annyira, mint azt a világot, amely Rohan mögött áll, a nagy kísértést, amelytől meg akarja óvni népeit.

A császárnő megtesz mindent, hogy visszahivassa Rohant, aki udvarában, úgy érzi, nemcsak Franciaország követe, hanem az alvilági hatalmaké is. Mozgósítja versaillesi követét, Mercy-Argenteaut, és mozgósítja lányát, a Dauphinet is.

Marie Antoinette tragédiájának egyik oka éppen ez az állandó anyai mozgósítás. A császárné lányát ugyanolyan diplomáciai eszköznek tekintette, mint Mercyt, és ezt a felfogást örökölte fia, II. József is. Marie Antoinettehez pedig minden élőlény közül anyja állott legközelebb és tőle telhetőleg igyekezett engedelmeskedni. A bölcs császárné nem tudta vagy nem akarta tudni, hogy jóllehet Franciaország és Ausztria szövetségesek, az évezredes francia-német ellentét mégis sokkal mélyebb gyökerű, semhogy valaki egyszemélyben jó francia és jó német lehessen, mint ahogy ő írta leányának: "Légy jó német - ugye, ez a legjobb módja annak, hogy jó francia légy". Leányát feláldozta politikájának.

Nem mindig azok a gyermekek érzik a legerősebb kötöttséget anyjuk iránt, akiket anyjuk túlságos szeretettel vett körül, nélkülözhetetlenné téve magát - néha az ellenkezőjére látunk példát: van, aki örökre kötve marad anyjához, mert örökké meg akarja hódítani. Mária Terézia nem vette körül gyermekeit túláradó anyai szeretettel; nem is igen ért rá. Ő is, mint a többi

A királyné nyaklánca

Habsburg uralkodó, kérlelhetetlen hivatásának szentelte minden pillanatát. A Habsburgok úgy uralkodtak, mint ahogy a vérbeli író ír, a vérbeli festő fest: még éjszaka is, amikor felriad két álom közt. Gyengédségre a Habsburgoknak több évszázadra visszamenőleg nem maradt idejük.

Uralkodási módszerük is szöges ellentéte a lusta és élveteg Bourbonokénak, akik közé sodródott Marie Antoinette, a vén Habsburg-fa legtörékenyebb virága.

Természetesen mást képzelünk el, amikor a bécsi Kapucinusok sírboltjában Mária Terézia hatalmas barokk síremlékét látjuk: a királynő úgy trónol ivadékai, a megszámlálhatatlan kis főherceg között, mint valami ősi termékenység-istennő, egy Magna Mater, az anyaság szimboluma. De hogy a gyakorlatban milyen lehetett, elárulják Marie Antoinette szavai, amelyeket Mme Campan, a kiváló írói tehetségű első femme de chambre (nem szobalány, hangsúlyozzuk!), jegyzett fel: "Amikor megtudták, hogy egy nevezetes idegen ( un étranger de marque) érkezik Bécsbe, a császárné körülvette magát családjával, asztalához ültette gyermekeit és azt a látszatot keltette fel, mintha személyesen ügyelne fel gyermekei neveltetésére." Pedig erről szó sem volt.

Marie Antoinette tehát hűségesen átvette az ellenszenvet, amelyet anyja érzett Rohannal szemben. Ő Rohant csak egyszer látta: Strassburgban. Talán már akkor is ellenszenves volt neki a fiatal főpap; igaza lehet Carlylenak: "Talán már magából Louis hercegnek, a reménybeli bíborosnak arcából és tekintetéből kiolvasta szép fiatal lelke, öntudatlanul, a zilált roué ságot (a feneketlen iszap-vulkánságot), amelytől ösztönösen visszaborzadt".

Carlyle volt Goethe után a második, aki, már kellő történelmi távolságból, a mult század elején, irodalmi formát adott a Nyakláncpernek, híres essayjében. Tömény, fanyar és nagyszerű

mondatait gyakran fogjuk idézni a következőkben. Carlyle a fentidézett sorokban a roué szót használja; még mindig használják, de Rohan idejében jött ez a szó divatba. Eredetileg olyan embert jelent, akit a hóhér keresztbe tört. Majd, amikor divatos lett, olyan embert, aki megérdemelné, hogy kerékbe törjék. Nem is csak a szó, hanem maga a tény is divatba jött: nagyon sokan ambícionálták, hogy rouénak tartsák őket. Erre vonatkozólag Mercier-nknek fontos mondanivalói vannak, ha úgy tetszik, hallgassuk meg:

"Mi az: un aimable roué, kérdezhetné egy idegen, aki azt hiszi, hogy tud franciául. Olyan nagyvilági ember, akinek nincsenek sem erényei, sem elvei; de bűneinek megejtő külsőt ad, megnemesíti azokat kellemmel és szellemmel... Ha a külföldi csodálkozik azon, hogy ilyen szó polgárjogot kaphatott nyelvünkben, hát tudja meg, hogy a hóhérok ocsmány tréfái sokáig forogtak és forognak még most is közszájon. Harminc éve felakasztottak egy abbét bankóhamisítás miatt. A bitófa lábánál a szerencsétlen belekapaszkodott a létrába. - Gyerünk, gyerünk, Monsieur l'abbé, ne legyen olyan gyerek -, mondta a hóhér. Egy részeg kijön egy kocsmából a Place de Grève-en. Éppen akkor végeztek ki valakit; az áldozat még üvöltött a keréken, kínjában szitkozódott és káromkodott; a részeg fejét a vérpad felé emelve magára veszi a sértéseket és így kiált fel: - Nem elég, ha az embert kerékbe törik, udvariasnak is kell lenni. - E mondásnak nagy sikere volt az előkelő körökben".

Rohan ügyét a két királynénál Mme Du Barry indiszkréciója rontotta végleg el. Poroszország és Oroszország akkoriban osztotta fel Lengyelországot; Mária Terézia, bár nagyon elítélte az egész akciót, minthogy változtatni nem tudott rajta, Ausztria számára is részt követelt a felosztott Lengyelországból. Rohan, akit kortársai nem ok nélkül tartottak szellemes embernek, ez alkalomból így írt D'Aiguillon hercegnek: "Mária Terézia egyik kezében zsebkendőt tart, hogy letörölje könnyeit, a másikban pedig kardot, hogy ő legyen a harmadik osztakozó". A

A királyné nyaklánca

miniszter elvitte a levelet Du Barry grófnénak, az pedig kéjjel olvasta fel vacsora közben vendégeinek, akik siettek másnap visszamondani Marie Antoinettenek.

De a balkezes Rohan, ugyanakkor, amikor Bécset fúrja Versaillesban, nem mulasztja el azt sem, hogy Versaillest fúrja Bécsben. Mária Terézia fülébe jutnak azok a Marie Antoinettere vonatkozó híresztelések, amelyeket Rohan terjeszt. Annyira aggasztják anyai szivét, hogy elküldi Neni bárót, nézzen utána, mi igaz ezekből a pletykákból; a báró pedig megállapítja, hogy Rohan a Marie Antoinette-tel szemben rosszindulatú Du Barry-Marsan-Guéménée klikk szóbeszédeiből meríti alaptalan értesüléseit.

Ilymód nem egészen érthetetlen, ha Maria Antoinette is teljes erejéből azon van, hogy a kétfelé tapintatlan követet minél előbb visszahivassa Bécsből. De Rohant megvédik hatalmas nagynénjei; amíg XV. Lajos él és Mme Du Barry az, aki, addig Rohant nem lehet megmozdítani.

1774 áprilisában XV. Lajos feketehimlőbe esik. Du Barry elköltözik Rueilbe, a király mellett csak lányai maradnak. Az udvar Versaillesban tartózkodik, türelmetlenül várja, mikor gyullad ki a király ablakában a gyertya, jelezve, hogy vége a szörnyű halálküzdelemnek, elhagyhatják a pestises bűzű kastélyt és átköltözhetnek Choisyba. Végre 1774 május 10-én a gyertya kigyullad.

A királyi hulla ott feküdt felfakadva, félig már az enyészetben, rettenetes bűzt árasztva maga körül. Villequier herceg, premier gentilhomme de la chambre felszólítja Andouillét, a sebészt, hogy teljesítse kötelességét és balzsamozza be a holttestet. Andouillé tudja, hogy akkor menthetetlenül megkapná ő is a ragályt és ezt feleli: - Helyes; de az Ön kötelessége, Herceg, hogy fogja azalatt a király fejét. - Villequier erre eltekint a bebalzsamozástól.

"A Dauphin a Dauphinenál volt", írja Mme Campan. "Együtt várták XV. Lajos halálának hírét.

Ekkor egy szörnyű zaj hallatszott, absolument hasonlatos a mennydörgéshez, a lakosztály első

szobája felől: az udvaroncok tömege volt ez, amely elhagyta az elhunyt uralkodó előszobáját, hogy üdvözölje XVI. Lajos új hatalmát. A különös zajra Marie Antoinette és férje ráeszmélt, hogy ezentúl ők uralkodnak és spontán mozdulattal, amely megindította a körülöttük lévőket, mindketten térdre borultak s könnyeket ontva így kiáltottak fel: - Istenem, vezess bennünket, óvj bennünket, nagyon fiatalok vagyunk még az uralkodásra."

Marie Antoinette tehát Franciaország trónjára lépett. Rohant még abban az évben visszahívták Bécsből.

A visszavonulás nem volt díszes. Mária Terézia nem is fogadta a távozó követet. Rohan barátainak elküldte keskeny elefántcsontlapra vésett arcképét és oly népszerű volt, hogy sokan gyűrűbe foglalták e képet és gyönggyel és gyémánttal vették körül. Még Kaunitz kancellár is hordta e gyűrűt, a császárné nagy felháborodására.

Rohant a bécsi francia követségben Breteuil báró váltotta fel. Rohan nem bocsátotta meg Breteuilnek, hogy ő lett az utóda, Breteuil pedig még kevésbbé bocsátotta meg Rohannak az antipátiát - gyűlölete az adott pillanatban végzetes lesz Rohan számára.

Franciaországban Rohant még nagyobb kellemetlenségek várják. A király hűvösen fogadja, a királyné pedig egyáltalán nem hajlandó fogadni, csak üzen neki, hogy küldje el azt a levelet, amelyet Mária Teréziától hozott a számára. Rohan kegyvesztett lett.

A királyné nyaklánca

Az Ancien Régimeben a kegyvesztettség rendszerint nem volt végzetes anyagi értelemben.

Rohant sem kell az éhhaláltól féltenünk; sőt kegyvesztettsége alatt éri el a legirígyeltebb méltóságokat. 1777-ben megürül a grand aumônier, a király nagy-alamizsnásának helye, amelyet már régen Rohannak ígértek. A nagy-alamizsnás a király chapelle- jének, házi papságának feje, tehát úgyszólván a legmagasabb udvari méltóság. XVI. Lajos természetesen vonakodik, hogy Rohannak adja és Marie Antoinette hevesen tiltakozik ellene. De a hatalmas nagynénik megint győznek - valóságos tündérmesei nagynénik ezek - Rohan herceg nagy-alamizsnás lesz; de a királyné továbbra sem áll szóba vele.

Azután meghal Rohan nagybátyja és megkapja a strassburgi püspökséget, Franciaország leggazdagabb egyházmegyéjét; majd Poniatowski Szaniszló lengyel király közbenjárására a bíbornoki kalapot; Rohan most már birodalmi herceg, Elzász grófja, Saint-Vaast apátja, ami talán még Strassburgnál is nagyobb jövedelemmel jár (300.000 font), a Sorbonne provizora, a Quinze-Vingts királyi kórház supérieur généralja és a Szentlélek-lovagrend parancsnoka. De a királyné még mindig nem áll szóba vele.

Te, kedves olvasóm, hasonló körülmények közt talán túl is tennéd magad a királynéi kegy elvesztésén, mondván, hogy e kegyvesztésnek inkább csak elméleti jelentősége van, mivelhogy a gyakorlatban több kegyet elviselni is nehéz volna. De te, kedves olvasóm, gyakorlatiasan gondolkozol, frankban, pengőben és méltóságosi és kegyelmesi címekben és el sem tudod képzelni, mi volt az udvari századok emberének az uralkodó kegye és annak elvesztése. Banális nagyon, de mégis csak azt kell mondanunk, a királyi kegy a napsugár, amely éltette az udvaroncokat, nélküle elhervadtak, a királyi kegy a levegő, nélküle megfulladtak, a királyi kegy metafizikum, általa kapcsolódott az udvari ember az örök dolgokba, és nélküle az élet értelmetlenné vált, mint a hívő számára, ha elveszti Istenét. A kegyvesztésbe Rohanénál nagyobb szívek is megrepedtek: gondolj Racinera!

Rohan mindenkit és mindent megmozgat: 1777-ben Franciaországba jön II. József és ő is közbejár hugánál Rohan érdekében; nem nagyon szerencsés közbenjáró, mert Marie Antoinette amúgy sem szívesen hallgat bátyjára, idegesíti annak állandóan leckéztető hangja: - Anyámnak készséggel szót fogadok, de bátyámnak megmondom a véleményem, - jelenti ki. Különben is az a két férfi, akire Marie Antoinette leginkább hallgat, Mercy gróf és Vermond abbé, egykori tanára, a császárné megbízásából gondosan őrködik, nehogy Rohan valamikép a királyné kegyeibe férkőzzék.

"Más embert is elűztek már az udvartól," mondja Carlyle, "és kiki képessége szerint viselte sorsát. Choiseul éppen ezekben az években úgy vonult vissza, mint egy pártus, mosolyogva vagy mordulva, és magával vitte a fél udvari népet. Wolsey, bár egykor ő is azt mondta: Ego et Rex meus, úgy hírlik, kényszerzubbony nélkül tért vissza kolostorába és ott olvasóját pergetve készült egy még hosszabb utazásra. A dallamos lelkű, nagyon is lágy húrozatú Racine, amikor királya hátat fordított neki, szelíd jajszót hallatott és engedelmesen meghalt. De Rohan esete más. Benne nem volt annyi lojalitás, hogy meghaljon: sem annyi önállóság, hogy éljen; sem annyi hit, hogy olvasóját pergesse". Rohan tovább élt, hogy költőien mondjuk, mint egy téli fa, és várt valami mesebeli tavaszt.

Mert - és ez tulajdonképen eléggé meglepő - Rohan ambiciózus. Rang és vagyon nem elégíti ki; hatalomra vágyik. Ez azért olyan meglepő, mert nyilván nem az a természet, akinek a hatalom az eleme, aki mások sorsának irányitásában találja meg boldogságát. Ha ilyen ember, jobban kihasználja bécsi követségét és mint püspök erősebben érezteti hatalmát alárendeltjeivel. De nem tudunk arról, hogy mint püspök egyáltalán tett volna valamit.

A királyné nyaklánca

Akkor honnan ered ez a gyötrő ambició? Az emberek mind egy szerepet élnek vagy akarnak élni. Egyszerűbb síkon ez a szerepjátszás is egyszerű: a nők úgy mosolyognak és fésülködnek, mint kedvenc moziszínésznőjük és igyekeznek magukra ölteni feltételezett lelki tulajdonságait is. A férfiak megjátsszák a kiváló orvostudós, az önfeláldozó családapa, az aranykedélyű bohém stb. hagyományos szerepét. De magasabb síkokon, magasabb és bonyolultabb lelkeket magasabb és bonyolultabb történelmi és irodalmi szerepek csábítanak: a Múzsa, a Mártir, az Elátkozott Költő, Széchenyi vagy Petőfi szerepe. Rohan előtt is ott lebegett a fényes kísértet, a csodálatos szerep: Wolsey, Richelieu, Mazarin, Fleury szerepe, a Mindenható Kardinális. Ez a hizásnak indult, elkényeztetett grandseigneur, természetének tökéletes félreértésével, Richelieu szikár, aszkétikus, csont- és vas jellemét álmodta magára. Titkárával, a svejci, protestáns (!) Planta báróval nagy reformterveket dolgozott ki Franciaország boldogítására. Amikor a vendégek hajnal felé lepihentek és a kardinális néhány órára magára maradt, a "hatalom átvételéről" ábrándozott.

A hatalom átvételének pedig, így érezte optimista pillanataiban, csak egy az akadálya: a királyné haragja. A királyt valószínűleg ő is quantité négligeable-nak tartotta, mint általában.

A hatalmat nem a királynak, hanem a királynénak a kegyence van hivatva gyakorolni.

Pompadour és Du Barry századának gyermeke lévén, a "kegyenc" fogalom szükségképen erotikus jelleget ölt agyában. Franciaországon az fog uralkodni, aki a királyné szívén uralkodik.

És ez miért ne lehetne ő, a Belle Eminence, a szép eminenciás, ahogy tisztelőnői nevezik?

Mazarin sokkal kevesebb férfiúi és grandseigneuri bájjal uralkodott hajdan Ausztriai Anna királynén és Franciaországon.

De aki az erotikus álmok birodalmába téved, maga sem maradhat sokáig immunis. Rohan addig ábrándozik a királynéról, aki szerelmes belé, amíg halálosan bele nem szeret a királynéba. Nincs is rossz ízlése, még akkor sem, ha eltekintünk attól, hogy ki ő és ki a királyné, és elhessegetjük Mazarint és a többi bíboros árnyat: Marie Antoinette fiatal és Franciaország egyik legszebb asszonya; Rohan pedig az ötvenhez közeledik. Abban az időben az emberek, amint tudjuk, sokkal rövidebb ideig éltek és hamar megöregedtek (az átlagéletkor akkor Franciaországban 28

év és 9 hónap). Lehet, hogy Rohant Thorschlusspanik fogta el: az az őrülettel határos szerelmi vágy a "kapuzárás előtt", amelyet a közeledő öregség tesz oly égetővé.

És még valami. Az emberek szerelmes vonzódását szociológiai alaptípusokba lehet beosztani.

Vannak olyan emberek, akik náluk társadalmi szempontból mindig alacsonyabban állókba szerelmesek: urak, akik cselédeket, hölgyek, akik kocsisokat szeretnek. Vannak, akik szigorúan csak egyenrangúakat tudnak szeretni, és vannak, akik mindig fölfelé szerelmesek, akiknek lelkében szerelem és ambició elválaszthatatlanul egybeforr. Ezek típusok - a legtöbb ember következetesen vagy az egyik vagy a másik típusba tartozik.

Ha Rohan a felfelé szeretők típusába tartozott, akkor csak egyetlen egy nőt szerethetett, azt az egy nőt, aki rangban fölötte állt, a királynét - mint az a nagyon magastermetű férfi, akinek az a végzete, hogy csak nála magasabb nők tetszenek neki. Rohan szerelme a királyné iránt ilyenformán sorsszerű kényszerszerelem is lehetett.

Sem az egykorú források, sem a történetírók, mint Funck-Brentano, nem beszélnek arról, hogy Rohan szerelmes volt a királynéba. Pedig ezt a feltevésünket a lélektani valószínűségen kívül még egy olyan adat is támogatja, amelyet a történetírók is jól ismertek. Mme Campan jegyzi fel ugyanis a következő történetet, amely rendkívül zavaros és értelmetlen, ha nem tételezzük fel, hogy Rohan szerelmes volt a királynéba.

A királyné nyaklánca

1782 nyarán Párisba jött Nagy Katalin cárnő fia, Petrovics Pál nagyherceg, a későbbi őrült I. Pál, és felesége. Rangrejtve utaztak, mint Észak grófja és grófnéja, milyen költői elnevezés!

A királyné tiszteletükre Trianonban vacsorát adott és kivilágíttatta a parkot. Rohan megvesztegette a concierge-ot, (ez is olyan házmester, mint amilyen szobalány Mme Campan?

nem, ez igazi portás lehetett!) hogy engedje be a parkba; szeretné megnézni a kivilágítást, miután a királyné átment már Versaillesba. Elrejtőzött tehát a portás lakásában, de nem tartotta meg ígéretét, hogy csak a királyné távozása után jön elő, s egy óvatlan pillanatban kiosont a parkba. "Álruhában" volt, de álruhája mindössze abból állt, hogy egy redingote-ot vett fel, alóla kilátszott bíborosi harisnyája. Ebben a furcsa öltözetben állt ott a parkban és "titokzatos arccal", mondja Mme Campan, két helyről is végignézte a királyi családnak és kíséretének felvonulását.

Marie Antoinette mélyen felháborodott és másnap ki akarta dobni a portást; csak Mme Campan közbelépése mentette meg.

Mit keresett Őeminenciája a trianoni parkban? Meg akarta mutatni magát, bízva abban, hogy a királyné szíve megolvad, ha meglátja? Rohan nem volt ennyire ostoba; különben is pocakja volt, nem volt már fiatal, és a groteszk álöltözet sem nagyon kedvezett az ilyen tervnek. Nem tudunk mást elképzelni, mint azt, hogy látni akarta a királynét; ezért ment el a parkba.

De akárhogy is volt - nem kétséges, Rohanban kényszerképzetként élt a vágy, hogy eloszlassa a királyné haragját és megnyerje jóindulatát. Ez a második fixa idea ebben a történetben, Carlyle szerint - az első Boehmer fixa ideája, a nyaklánc. És ha ez a két fixa idea találkozik, olyan erő

jön létre, amellyel országokat lehet robbantani. Csak a harmadikra van már szükség, aki a két fixa ideát összehozza.

Így találja Rohant Jeanne de la Motte, amikor megismerkedik vele Saverneban, ahol a strassburgi püspökök vidéki kastélya áll. A kastély 1779-ben leégett és Rohan világraszóló pompával építette újra. A kor ízlésének megfelelően természetrajzi gyüjteménnyel szerelte fel, a műkincseken és a fényes könyvtáron kívül. Vendégszeretete mit sem csökkent azóta, hogy eljött Bécsből. Úgy él, mint egy fejedelem. Annyi vendég jön hozzá egész Németországból és Franciaországból, sőt még a versaillesi udvarból is, hogy gyakran el sem férnek már a kastélyban, ahol pedig hétszáz ágy várja őket. "Nem volt olyan jó családból való nő," mondja egy kortárs, "aki ne álmodozott volna Saverneról." Különösen a vadászatok pompásak; 600

paraszt hajtja a vadat az urak puskája elé, a hölgyek lóháton vagy hintóban követik a vadászatot.

Délben egy órakor az egész társaság összegyűlik ebédre egy díszsátorban, amelyet kies helyen, egy patak partján állítottak fel. Hogy mindenki jól érezze magát, a pázsiton asztalok várják a parasztokat is, mert Rohannak van szíve, mindegyik egy font húst, két font kenyeret és egy fél üveg bort kap. Saverneban élvezték a legteljesebben azt, amit Talleyrand az élet édességének nevezett.

Ebbe a mesekastélyba érkezik most férjével a mindig éhes, az örökké belülről emésztett Jeanne de la Motte. Mme de Boulainvilliers, nagy pártfogója, azért mutatja be a bíborosnak, hogy jóindulatába ajánlja. Jeanne elmondja életrajzát és a bíboros feszült figyelemmel hallgatja. Nem is lehet csodálkozni, hiszen a tények maguk is regénybe illők és a nem-védett élet nyers valóságai, a szegénység kesernyés íze különösen izgalmas lehetett Rohan számára, aki mindig az élet legpárnázottabb magaslatain élt és a mindennap bánatos gondjait csak úgy ismerhette, mint valami megkapó és exotikus mesét. És Jeanne nagyszerűen érthetett hozzá, hogy életrajzát egyre hatásosabban mondja el. Később írásban is többízben előadja és érezhető, hogy nagy gyakorlata van, ez az a műfaj, amelyre teremtetett. Úgy képzeljük, szabad idejében állandóan életrajzát mesélte és az egyre drámaibb csiszoltságot nyert.

A királyné nyaklánca

Rohan pedig hallgatja és mindent elhisz. Rohan általában mindent elhisz, amit mondanak neki.

Letartóztatása előtt két nappal Cagliostro elhiteti vele, hogy együtt ebédel IV. Henrik királlyal, csak éppen nem látja az előkelő vendéget. Ha drámát írnánk róla, más vonását nem is kellene kiemelnünk, mint ezt az egyet, mert a Nyaklánc drámája szempontjából csak ez az egy vonás a lényeges. Ez a csodálatos, ez a hihetetlen hiszékenység. A Nyaklánc történetének nagy bökkenője, mondja Funck-Brentano, éppen ez a hiszékenység, amelyet a kardinálisról fel kell tételeznünk. Ez a legvalószínűtlenebb az egész valószínűtlen történetben. Pedig mégis igaz.

Rohan megdöbbentő hiszékenységének legkézzelfoghatóbb magyarázata - az ismeretlen gyökerű személyes adottságokon kívül - megint csak Rohan társadalmi helyzete. Ha valaki annyira bíborban és bíborosnak született, honnan is ismerhetné az embereket, életkörülményeiket és komiszságukat, amelyre körülményeik ihletik őket? Más főúr, aki az állam vezetésével vagy katonai dolgokkal foglalkozik, hamar megtanulhatja, milyenek az emberek - de Rohan egyházi férfiú és egyházmegyéjével sem törődik. Feléje az emberek mindig csak előnyös arckifejezésüket mutatják, rúgóikból csak a legnemesebbeket láttatják, és maga Rohan igen jóindulatú ember lévén, honnan szerezne tudomást az emberek rosszindulatáról?

Olyan ártatlan, mint egy király. Mint szuverénje, XVI. Lajos.

Ehhez a társadalmi determináltsághoz hozzájárul még a vérségi determináltság, amelyre csodálatosképen a nagy per egyik történetírója sem hivatkozik: Rohan kelta. Családja breton származású; igaz, hogy ekkor már több száz éve elszármazott Bretagneból, de az idők folyamán bizonyára gyakran összeházasodtak az otthonmaradt breton főnemességgel, és különben is visszaütések mindig lehetségesek. A kelták pedig, amint tudjuk, a fantázia és a babonák népe.

"A kelta," mondja Matthew Arnold, a kitűnő multszázadi angol esszéista, a kelta irodalomról szóló tanulmányában, "állandó lázadásban van a tények zsarnoksága ellen". Az írek és hegyiskótok ősi regéi, Arthus király mondaköre, amely a koraközépkortól kezdve Tennysonig és Richard Wagnerig oly termékenyitően hatott az európai költészetre, produkálta a legnagyobb óriásokat, a legkisebb törpéket és a legbűvösebb meseországokat. A hegyiskótok a XVIII.

században még valamennyien büszkék sajátos képességükre, a Second Sight-re, a "második látásra", amellyel meglátják azoknak a lelkét, akik éppen most haltak meg; a XVIII. századi angol irodalom vezéralakja, Dr. Johnson azért utazik Skóciába, hogy ezt tanulmányozza. Mind a négy kelta nép: az ír, a walesi, a hegyiskót és a breton úgyszólván mindmáig csaknem theokratikus világban él, mindenben papjaira hallgat, az ő mágikus hatalmuktól vár útmutatást földi kérdésekben is.

Így fordul Rohan is, breton őseitől örökölt áhítattal, a nagy mágushoz, akivel sorsa összevezérli: Cagliostróhoz.

NEGYEDIK FEJEZET

A VARÁZSLÓ.

Előre kell bocsátanunk, hogy Cagliostro úgy került bele a Nyaklánc-perbe, mint Pilátus a Credóba. Ártatlansága a per folyamán kétségbevonhatatlanul kiderült. Mégis részletesen kell foglalkoznunk rejtelmes alakjával. Az egykorúak a legszorosabb összefüggést sejtették közte s a Nyaklánc-eset között és így is élt tovább a tudatban; ha Cagliostrót említjük, mindjárt a királyné nyakláncára gondol az ember, és ha a nyakláncot említjük, mindjárt Cagliostróra. Az ilyen legendaképződés gyakran filozófikusabb, mint a történelem: Cagliostro a Nyaklánc-per

A királyné nyaklánca

egyik hőse, ha nem is a tények szerint, annál inkább a lényeg szerint: rajta át, alakjának jelképes értelmén át érthetjük meg igazán az egész történet jelentőségét és világtörténelmi helyét.

Cagliostro életére vonatkozólag bőséges és igen megbízhatatlan forrásanyag áll rendelkezésünkre. Bőséges, mert a kortársak rengeteget írtak erről az emberről, aki a legnagyobb mértékben foglalkoztatta képzeletüket; és megbízhatatlan, mert a XVIII. század, amelyet a nők századának is neveznek, elképesztő módon szerette és kultiválta a rosszmájú pletykát és bár ez a század fejlesztette ki a kritikai érzéket az emberekben, a pletykákat mégis általában minden kritikai érzék nélkül fogadta és terjesztette, feltéve, hogy mulatságosak és rosszindulatúak voltak.

Ilymódon az egykorú anyagban két ellentétes Cagliostro-arc áll előttünk: a fennmaradt írások túlnyomó többsége mint minden hájjal megkent szélhámost és sarlatánt, kuruzslót és hamisprófétát állítja elénk, a kortársak igyekeznek egymásra licitálni, hogy ki tud több rosszat elmondani róla; másfelől pedig saját írásaiban s híveinek feljegyzéseiben Cagliostro mint csodadoktor és igazi próféta jelenik meg.

Az akták még nincsenek lezárva. A XIX. század általában a rosszindulatú beállítást fogadta el hitelesnek. Henri d'Almeras 1904-ben megjelent Cagliostro c. könyvében nagy gonddal egybegyüjtötte az adatokat, amelyekből minden idők egyik legnagyobb szélhámosának arcéle domborodik ki. Egy szélhámosé, aki csinytevései ellenére is rokonszenves marad, mondja d'Almeras, és Cagliostrót igen találóan az alchimista Figarónak nevezi.

De nemrégiben megjelent Dr. Marc Haven könyve, Le maître inconnu, Cagliostro, s ez még nagyobb adatbőséggel éppen az ellenkezőjét bizonyítja, rehabilitálja Cagliostrót és elfogadja annak, aminek hívei tartották, a titkos tudományok nagymesterének. Haven azonban maga is okkultista és célja az, hogy Cagliostro alakjában a mágikus tudományok becsületét védelmezze meg. Annyiban mindenesetre igaza van, hogy a kortársak, akik Cagliostróról írtak, sokszor nálánál is nagyobb gazemberek voltak.

Ilymódon érthető, hogy Cagliostro előtörténetéről is két teljesen ellentmondó változat maradt fenn, az egyik, amelyet maga mondott el és a másik, amelyet ellenségei szerkesztettek össze.

Különös személyisége iránt való udvariasságból hallgassuk meg először saját változatát. Ez a történet Cagliostro ügyvédjének, Thilorier-nek a Nyakláncper alkalmával, 1786-ban írt memoárjában található.

Származását és nevét, úgymond, nem ismeri, de azt gyanítja, hogy Málta szigetén született.

Korai gyermekkorát viszont Medinában töltötte Acharat néven, Salaahym nagymufti árnyékában. Négy személy volt szolgálatára rendelve: egy fehér inas, két fekete inas és Altotas, a bölcs nevelő. Altotas már igen korán kifejlesztette tanítványa rendkívüli tehetségét. Acharat mint gyermek megismerte a növénytan és orvostudomány titkait, számos keleti nyelvet megtanult és betekintést nyert az egyiptomi piramisok rejtelmeibe. Altotas közölte vele, hogy szülei keresztények és nemesemberek.

Tizenkétéves korában bölcs mesterével együtt elhagyta Medinát és Mekkába ment. Itt drága ruhába öltöztették és bemutatták a seriffnek. "E fejedelem láttára", mondja, "kifejezhetetlen zavar fogott el, szemem megtelt a legédesebb könnyekkel és láttam, hogy ő is alig tudja visszatartani könnyeit." Három évig maradt Mekkában s azalatt mindennap együtt volt a seriffel, aki végig a legnagyobb gyengédséggel és megilletődéssel nézett rá. Ez az, amit abban

A királyné nyaklánca

a korban a vér szavának neveztek. Ilymód sejteti Cagliostro, hogy a jeles seriffben apját kell tisztelnie - bár ez ellenkezik Altotas sejtetésével.

De nemsokára ütött a válás fájdalmas órája. Acharat és feltételezhető atyja egymás karjába omlott. "Isten veled, te, a természet szerencsétlen gyermeke!" szólt a seriff könnyeit ontva.

Az ifjú és nevelője most Egyiptomba megy, ahol a papok bebocsátják olyan helyekre is, ahová közönséges utazó sosem hatolhat be, majd Rhodos szigetére és végül Máltába hajóznak. Itt meglepetésszerű metamorfózis vár rá: a bölcs Altotas leveti muzulmán ruháját és kiderül, hogy keresztény, sőt máltai lovag. Acharat pedig ezentúl Cagliostro grófnak nevezi magát. Pinto d'Alfonseca, a lovagrend nagymestere vendégül látja őket palotájában.

De sajnos, a bölcs Altotas meghal és utolsó lehelletével e szavakat suttogja: - Fiam, tartsd mindig szemed előtt az Úr félelmét és szeresd felebarátodat; nemsokára megtudod, hogy igaz mindaz, amire tanítottalak.

Cagliostro a nagymester ismételt kérésére sem áll be a máltai lovagrendbe, hanem elutazik, hogy az orvostudománynak szentelje életét. Beutazza az Archipelágus szigeteit, majd 1770-ben Rómába ér és itt feleségül vesz egy nemes kisasszonyt, Serafina Felicianit.

Eddig tart Cagliostro saját beszámolója. A másik változatot a legteljesebben a Compendio della vita e delle gesti di Giuseppe Balsamo c. könyv tartalmazza, e könyv 1791-ben jelent meg.

Egyházi ember írta, a római inkvizició jegyzőkönyvei alapján. Minthogy szerzője Cagliostro személyében a szabadkőművességet akarja megbélyegezni, ez a könyv sem teljesen megbízható, de mindenesetre sokkal valószínűbben hangzik, mint Cagliostro memoárja.

Eszerint Cagliostrót igazi nevén Giuseppe Balsamonak hívják. 1743 június 8-án született Palermóban, szűkös kispolgári viszonyok között. Cagliostrónak egy anyai nagybátyját hívták, később annak a nevét vette fel.

A könyv szerzője és a kortársak egy része úgy tudta, hogy Cagliostro zsidó származású, legalább is apai ágon. Fennmaradt nagyszámú arcképe nem mond ellene ennek a feltevésnek.

De természetesen ugyanannyi joggal mondhatjuk arcát olaszos jellegűnek is. Goethe, akit az egész Nyaklánc-per lázasan érdekelt, darabot is írt róla, mert megérezte, hogy a korszak lényegét hordozza magában. Palermóban járván felkereste Cagliostro hozzátartozóit, akik szívesen fogadták; Goethe nem említi, hogy zsidók volnának; igaz, hogy ő csak anyjával, nővérével s ennek gyermekeivel, tehát a nemzsidó ággal beszélt.

Annyi kétségtelennek látszik, hogy Palermóban született és nevelkedett. Szicilia mindenesetre kitűnő környezet egy kezdő szélhámos számára. Itt élt abban az időben Európa leghiszékenyebb, legbabonásabb és legcsodaváróbb népe. És egy nép, amely nagyon nem szeretett dolgozni. Cagliostróban korán kifejlődött az a hajlam, hogy munka helyett inkább embertársainak hiszékenységéből, mintegy a vallásosság melléktermékeiből akarjon megélni.

Az egyházi szerző szerint korán el is kezdte pályafutását. Megszökött a caltagironei kolostorból, ahová beadták és ahol bizonyos elemi gyógyszerismeretet tanult. Azután a csinytevések hosszú sora következik, hamisít, megveri a rendőrt, meglopja saját családját. Korai kalandjai közül legsikerültebb a kincsásás története. Egy Murano vagy Marano nevű ékszerésszel elhiteti, hogy ismer egy barlangot, amelyben kincset rejtettek el. De a kincset, amint szokás, démonok őrzik.

A királyné nyaklánca

Előbb ezeket kell megengesztelni ráolvasással, tovább 200 uncia arannyal, amely a barlang bejáratánál helyezendő el.

Egy éjszaka az ékszerész és Cagliostro kivonul a barlanghoz, az ékszerész leteszi az aranyat, Cagliostro pedig elkezd ráolvasni olasz, latin és főkép arab nyelven. De talán valami hiba csúszhatott a szövegbe, mert éppen ellenkező hatást ért el: előrohant négy fekete ördög és Maranót úgy megverték, hogy jajveszékelve rohant haza. Marano beperelte Cagliostrót, aki jobbnak látta elhagyni szülővárosát.

Most úgylátszik, csakugyan beutazta a Levantét, mégpedig csakugyan egy Altotas nevű egyén társaságában, majd csakugyan Máltába ért, ahol csakugyan a Lovagrend nagymestere, Pinto d'Alfonseca fogadta magához, hogy Cagliostro segítsen neki alchimista kísérleteiben. Vagy Cagliostro vett bele regényes önéletrajzába valóságos neveket és adatokat, vagy a róla író szerzetes fogadta el önéletrajzának egyes adatait.

Máltából Rómába ment és itt csakugyan megnősült. Feleségül vette nem ugyan Serafina, hanem Lorenza Felicianit, aki ugyan nem nemes kisasszony, hanem egy egyszerű rézöntő leánya.

Abban valamennyi forrás messzemenően egyetért, hogy Lorenza Feliciani nagyon szép volt, csupa gyermeki báj és kékszemű varázs. Nemcsak Casanova nyilatkozik róla a legnagyobb elragadtatással emlékirataiban (ez magában még nem sokat jelentene, mert Casanova általában a legnagyobb elragadtatással nyilatkozik minden nőről; a Don Juanok titka az, hogy minden nő

tetszik nekik), hanem nála tartózkodóbb szakértők is. Az emberek távolról belészerettek, pedig a XVIII. század szerelem dolgában nem volt nagyon romantikus, hanem inkább tárgyilagos.

Olyan emberek rajongtak érte, akik sohasem látták és két ember párbajozott amiatt, hogy vajjon a jobb vagy a bal orcáján van-e a gödröcskéje.

Amikor később a Nyaklánc-perrel kapcsolatban a Bastilleba zárták a szép Lorenzát, ügyvédje, Maître Polverit így beszélt róla a törvényszék előtt: "Angyal ez emberi alakban, akit azért küldtek a földre, hogy megossza és megédesítse a csodatévő férfiú napjait. Olyan szép, amilyen nő még sosem volt és azért nem mintája a gyengédségnek, a szelídségnek, a sorsba való belenyugvásnak, mert nem is gyanítja, hogy máskép is lehet viselkedni; természete elénk, szegény halandók elé a tökéletességnek oly eszményét tárja, amelyet imádhatunk, de meg nem érthetünk. S ez az angyal, akinek nem is áll módjában vétkeznie, most lakat alatt van. Ez oly kegyetlen értelmetlenség, amelynek rövidesen meg kell szünnie. Mi közösség is lehet egy ilyen természetű lény és a perrendtartás között?" Ezt a párisi parlament is belátta és szabadlábra helyeztette a szép Lorenzát.

Lorenza végigkíséri Cagliostrót kalandos és nem mindennapi életében, hűségesen és néha kevésbbé hűségesen, de úgy, mint valami nagyon kedves fetis, amelyet az ember magával visz a zsebében, hogy szerencsét hozzon. Baba-angyal marad, akin nem fog az élet, mert úgysem érti, hogy miről van szó. Talán ennek is köszönheti óriási sikerét abban a francia társadalomban, ahol a nők túlságosan is értették, hogy miről van szó.

A rosszindulatúak természetesen úgy tudták, hogy Cagliostro, ha rosszul ment neki, kiárusította feleségét; némelyek szerint későbbi kétségbevonhatatlan vagyonát is Lorenza bőkezű

pártfogóinak köszönhette. Lorenza számos törvényszéki vallomásában sokszor megemlíti egyik-másik úrról, hogy az tisztességtelen szándékkal közeledett hozzá, de ő általában megőrizte viszonylagos ártatlanságát és hűségét. Általában, mondjuk, mert egy esetben átpártolt egy Duplessis nevű ügyvédhez, aki egyideig mindkettőjüket eltartotta, majd megunta a dolgot és Cagliostrót, mint csalót becsukatta. Ekkor Lorenza is terhelő vallomást tett férje

A királyné nyaklánca

ellen, azt mondta róla, hogy "coquin", aki sohasem akart dolgozni. Majd Lorenzát férje kívánságára a Szent Pelágia börtönbe csukták. De később Lorenza visszavonta vallomását, Cagliostro is a magáét, az asszony kijött a börtönből és ismét úgy szerették egymást, mint azelőtt.

Egy legenda arról beszél, hogy Lorenza egy udvarlóját azzal utasította vissza, hogy nem csalhatja meg a férjét, mert az láthatatlanná tud válni és egyszerre több helyen szokott jelen lenni.

Cagliostro mindenfelé megfordul; hol porosz katonatisztnek adja ki magát, hol mint rajzoló és díszlettervező keresi kenyerét, jár Madridban, elzarándokol Compostelába, visszatér Palermóba, ahol Marano, az ékszerész perbefogja, de egy hatalmas herceg, Lorenza tisztelője megveri a vádló ügyvédjét és ezzel a per véget ér, míg végre 1777-ben ismét Londonban bukkannak fel és itt kezdődik Cagliostro igazi története. Ha hihetünk rosszakaróinak, eddig csak kisszerű szélhámos volt, alvilági jelenség, az országúti társadalom nem éppen kiemelkedő

tagja. De az utazások alakítják a jellemet. Cagliostro közben megérett, tapasztalatokkal gazdagodott, rájött, amint Almeras mondja, hogy port kell hinteni az emberek szemébe, de finomabb minőségű port, mint eddig.

A nagy fordulat azzal kezdődik, hogy Cagliostrót és feleségét 1777 április 12-én felveszik a londoni Reménységhez címzett szabadkőműves páholyba, amelynek főkép francia és olasz iparosok a tagjai. Ez az archimedesi pont, ahonnan Cagliostro kimozdítja a világot sarkaiból.

* * *

Amikor a következőkben a szabadkőművességről hallasz, kedves olvasó, kapcsold ki tudatodból mindazt, amit erről a rejtelmes intézményről tudsz vagy tudni vélsz. Ne gondolj a liberális-demokratikus hatalmakkal való összefüggésére, sem arra, hogy vajjon ők okozták-e a mult, a jelenlegi és a legközelebbi háborút. A XVIII. században a szabadkőművesség meglehetősen mást jelentett, mint később. Hogy erről meggyőzzünk, csak arra hivatkozunk, hogy a legtöbb szakértő véleménye szerint a francia szabadkőművesség kezdetekor erősen katolikus jellegű, törvényeik értelmében atheista nem is vehető fel a testvérek közé és minden hitbeli toleranciájuk ellenére a francia páholyok ebben az időben nem vesznek fel zsidót sem.

Később azzal vádolták a szabadkőműveseket, hogy ők készítették elő a francia forradalmat, -

hogy mennyiben igaz ez, határozottan nem tudhatjuk, de annyi kétségtelen, hogy a forradalom a páholyok működését felfüggesztette.

A "Királyi Művészet" történetét a szabadkőművesek szívesen vezették vissza a legősibb bibliai időkre. James Anderson, a szabadkőművesség első történetírója, 1723-ban kiadott könyvében azt írja, hogy "Mózes Nagymester gyakran vezérelte be az izraelitákat egy szabályos és általános páholyba, mialatt a pusztában bolyongtak". Szabadkőműves nagymester volt Salamon király is, hiszen templomot épített és kevésbbé érthető okoknál fogva Nabukodonozor is.

Mások a szabadkőművességet a templomos lovagoktól származtatják, ismét mások pedig a XVII. századi titokzatos és voltaképen sosem létező Rózsakeresztesek konfraternitásától. A józanabbak beérik azzal, hogy a középkori Anglia kőműveseinek testületeiben, tehát egy céhszerű egyesülésben keresik a páholyok őseit. Ez eléggé valószínűnek hangzik, de még ez sem bizonyítható. Úgy gondolják, hogy a XVII. század folyamán a kőművesek engedélyezett alapszabályokkal bíró, bizonyos elzárkózottságban élő és akkor már erősen dekadenciában lévő

testületeibe felvétették magukat egyes főurak és előkelő polgári emberek, hogy a testületek

A királyné nyaklánca

védettségét élvezve, nyugodtan kifejthessék egymás közt világnézetüket. Olyan emberek gyűltek volna így egybe, akik megcsömörlöttek a vallási háborúktól és a türelem, megértés és szabad vizsgálódás akkoriban korszerűtlen álláspontjára helyezkedtek. Egyes ilyen páholyok feljegyzései igen messzire nyúlnak vissza, az I. sz. edinburghi páholyé például állítólag 1599-ig.

A legendák és feltevések homályából akkor bontakozik ki a szabadkőművesség, amikor megalakul 1717-ben Szent János napján (ő a szabadkőművesek védőszentje) az első angol nagypáholy és magában egyesíti az Angliában működő páholyok nagyrészét. Néhány év mulva már Franciaországban is feltűnnek a szabadkőművesek.

Nem lehet nagyon tudni, mit csináltak ezek az első páholyok és milyen "ideológiai alapon"

álltak. Annyi bizonyos, hogy összejöveteleik nagyobbára vacsorázás keretében játszódtak le, gyakran a vendéglős a nagymester és a páholyt saját tulajdonának tekinti, mintegy üzeme alkatrészének. Világfelfogásuk valószínűleg valami szelíd és "felvilágosult" epikureizmus lehetett.

A francia páholyok XVIII. századi története eléggé viszontagságos: a hatóságok már 1737-ben üldözni kezdik őket, 1738-ban pedig XII. Kelemen pápa exkommunikáló bullát ad ki ellenük; de sem az egyházi, sem a világi hatóságok nem lépnek fel szigorúan.

1737- ben egy skót nemesember, Ramsay, megreformálja a francia páholyokat és megállapítja az ú. n. Skót Rendszert, amely az eredeti három fokozatnál sokkal több fokozatot ismer és így jobban kielégíti az emberek hiúságát. Ramsay híres alapokmányából már jobban kidomborodik a szabadkőművesség eszmei alapja. Ramsay négy dolgot ír elő a testvérek számára: 1.

philanthrópiát, emberszeretetet, amely nem néz nemzeti és felekezeti különbségekre, tehát az intézménynek bizonyos világpolgári jelleget ad; 2. tiszta erkölcsöket (homoszexuális egyén pl.

nem vehető fel mindaddig, amíg meg nem változik és be nem bizonyítja, hogy kellő tisztelettel viseltetik a "szépnem" iránt); 3. teljes titoktartást; 4. és végűl "a szépművészetek szeretetét". A szépművészetekhez számítja a tudományokat is, bizonyos egyetemes tudás lebeg előtte legfőbb eszményként, azt várja, hogy a szabadkőművesek fogják megteremteni azt, ami néhány évtizeddel később a Grande Encyclopédie lett.

1738-ban a francia szabadkőművesek Louis de Bourbon-Condé-t, Clermont hercegét, a királyi család tagját választják meg nagymesternek. Clermont herceg tisztjét igazi Bourbon hanyagsággal töltötte be és helyettesítésével megbízta Lacorne táncmestert. Lacorne kétes egyénisége nem felelt meg a páholyok komolyabb elemeinek, szakadások és évtizedes veszekedések keletkeztek, a Nagypáholy ellensúlyozására megalakult a Grand Orient, amelynek nagymestere, a chartresi herceg, 1771-ben Clermont halálakor végre egyesítette a szétzüllött páholyokat. Ez a chartresi herceg pedig nem más, mint Philippe-Égalité, a későbbi forradalmár orléansi herceg, akit nagymester és forradalmár volta sem mentett meg a guillotinetól, és akitől származik a Bourbonok ifjabbik, orléansi uralkodóháza.

Mit csináltak a szabadkőművesek, amikor nem harcoltak egymás ellen, miből állt a szabadkőművesi munka? Összejöveteleket rendeztek, tagokat avattak, magasabb fokozatokba léptek szertartások kiséretében, vacsoráztak és jótékonykodtak, gyakorolták a philanthrópiát.

Ebben az erősen színpadias korban, amikor egy új színésztársulat felléptével forradalmi megmozdulásokat lehetett leszerelni (1754-ben Manelli olasz színész és az új opera buffa megjelenésére kitör a harc az olasz és a francia zene hívei közt és ezért feledkeznek el a párisiak a jansenisták és az ultramontánok polgárháborúval fenyegető vallási ellentétéről),

A királyné nyaklánca

amikor minden a nagy nyilvánosság előtt játszódott le, természetesen a jótékonyságot is színpadi formák közt gyakorolták.

1782-ben egy Mme Menthe nevű gyümölcsöskofát jómódú nővére kitagadott az örökségből.

Mme Menthe, bár neki magának tíz gyermeke élt, mégis magához vette gonosz nővére törvénytelen fiát. Nemsokára megszületett Mme Menthe 19-ik gyermeke (nyolc meghalt) és ebből az alkalomból az Őszinteségről nevezett szabadkőművespáholy nagy ünnepélyt rendezett. "Az összejövetelen", írja egy kortárs, "140-nél több igen előkelő személy vett részt, mindkét nemből. A szokásos szertartások után felemelkedett a függöny és a színpadon trónuson ülve látni lehetett a derék Mme Menthe-ot, körülötte tíz gyermeke és lábánál az, akit oly nagylelkűen magához fogadott; az egész részvétet érdemlő családot a páholy költségén ruházták fel. Az elnöklő marquis egy épp oly megrendítő, mint ékesszóló beszéd keretében megmagyarázta a szemünk elé táruló frappáns képet. A beszéd legmeghatóbb részénél X.

comtesse polgári koronát helyezett Menthe asszonyság fejére; Y. marquise pedig egy eléggé jelentékeny összeget tartalmazó erszényt nyujtott át neki, Z. comtesse pedig egy kosárkát s benne az éppen világrahozott csecsemő kelengyéjét. Azt a gyermeket, akit Mme Menthe magához vett, a páholy örökbefogadta és vállalta, hogy felneveli és gondoskodik róla."

A Goncourt fivérek közlik Marie Antoinette egy levelét, amelyet Lamballe hercegnének írt:

"Nagy érdeklődéssel olvastam, hogy mi történik a szabadkőműves páholyokban, amelyekben elnökölt az év elején. Látom, hogy ott nem csinálnak mást, mint csinos dalokat énekelnek és azonkívül jótékonykodnak. Az Önök páholyai a mi nyomdokunkba lépnek, hiszen foglyokat szabadítanak ki és kiházasítják a leányokat, ami persze nem fog bennünket megakadályozni abban, hogy ne házasítsuk ki mi is a mieinket és ne helyezzük el a gyermekeket, akik listánkon szerepelnek."

A XVIII. század emberét elsősorban mégis a titokzatosság vonzotta a szabadkőművességhez.

A szabadkőműveseknek feltétlen titoktartást kellett fogadniuk. A titok a legtöbb esetben teljesen jelentéktelen lehetett, bizonyos szabadkőművesi jelképek és szokások értelme és hasonló dolgok. Itt egy l'art pour l'art titoktartásról van szó. Az emberek mindig is szerették a titkokat. Ma is szeretik. De különösen erősen vonzhatta őket a XVIII. század Franciaországában, ahol az emberek állandóan nagy nyilvánosság előtt éltek, örökös pletykálkodásuk folytán mindent tudtak egymásról, az egész Franciaország egy nagy és kaján család volt; a kor stílusa, a rokokó, a meghittség művészete, a kicsi és szép intérieuröké és ilyen intérieurben élt az egész ország; a század nem ismeri a zárt ajtókat. Ebben az időben a titok, a zárt összejövetel bizonyára fontos lelki szükségletet elégített ki.

A titkokat az ember kiváltképen kisfiú- és kamaszkorában szereti; ilyenkor találunk ki titkosírást, titkos nyelvet és a falra írható titkos jeleket. A titkot csak fiúpajtásainkkal oszthatjuk meg, nőkkel sohasem, még a mamával sem, különösen a mamával nem, mondanák a freudisták.

A fiúk társadalmában atavisztikus módon egy ősi, primitív hagyomány támad fel abból a mélyrétegből, amelyet Jung kollektiv tudatalattinak nevez: a primitív népek "férfi-szövetségeinek" és "férfi-házainak" emléke. Az ősi időkben és helyenként még ma is, Afrika és Új-Guinea egyes vidékein a pubertásba lépő fiút kemény próbák után kegyetlen szertartásokkal avatják férfivá. Ettől az időtől kezdve független családjától, a többi fiatalemberrel együtt lakik a férfi-házban, minden klub ősében, ahová nőket csak kivételes alkalmakkor engednek be. A fiatalemberek külön kis társadalmat alkotnak, a felnőttekkel bizonyos dacos és kamaszos ellentétben állnak, és ebből a közösségből csak akkor lépnek ki, amikor maguk is családot alapítanak. Ilyen férfiházakból alakulnak ki a nagy afrikai néger bűnszövetségek, mint pl. a libériai párducembereké, akik egész országokat tartanak rettegésben.

A királyné nyaklánca

A magasabb civilizáció a családra épült és megszüntette a külön fiú-, ill. férfitársadalom intézményét. De nem irthatta ki azt a hajlamot, amely valamikor létrehozta: a férfi örök hajlamát, hogy lerázza magáról a nőt és a családot, visszameneküljön fiú-önmagához és független férfitársaihoz és velük valami nagy, merész, szép és céltalan kalandra szövetkezzék.

Ez az örök hajlam teremtette meg a lovagrendeket, amelyekben a lovaggá avatás szertartása is őrzi még a régi pubertási szertartás emlékét. És avatás a központi része a szabadkőműves szertartásnak is, mert a szabadkőművesség is "férfiszövetség", csakhogy persze nagyon megszelídült, elpolgáriasodott formában. A titokzatossággal együtt ez lehetett másik legfőbb vonzóereje.

A szabadkőműves titok arra csábított egyeseket, hogy álszabadkőműves páholyokat alapítsanak olyanok számára, akik szeretnének valamilyen titkos társaság tagjai lenni, de frivol természetüket elrettenti az igazi páholyok komoly vagy komolykodó erkölcsi célkitűzése. Ilyen lehetett Ausztriában a Mopszli-Rend, ahol a tagavatási szertartás abból állt, hogy a tagnak csókkal kellett illetnie egy mopszlikutyának nem a száját, hanem ellenkezőleg. De amikor a mindenre elszánt jelölt közel hajolt, kellemes meglepetés érte: a mopszli selyemből és bársonyból volt. Olaszországban a Dugó lovagjait és lovagnőit arra kötelezték, hogy a Nagymestert csókolják meg hasonló helyen, de itt is kiderült, hogy a nagymester nem is nagymester stb. A francia Ordre de la Félicité tagjai a szabadkőműves szimbolikával rokon jelképes utazásra indultak a Boldogság Szigetei felé; ennek az egyesületnek, valamint a Fendeurs Charbonniers és Chevaliers et Nymphes de la Rose rendjének erotikus céljai voltak, titkos orgiákra szövetkezhettek, ha ugyan egyáltalán léteztek ezek a társaságok és nemcsak a század pletykálkodási hajlama találta ki.

Goethét, amint már említettük, annyira foglalkoztatta a Nyakláncper, hogy színdarabot is írt róla, Der Gross-Kophta címen. Ebben a darabban mondja: "Die Menschen lieben die Dämmerung mehr als den hellen Tag, und eben in der Dämmerung erscheinen die Gespenster."

Az emberek az alkonyatot jobban szeretik, mint a fényes nappalt és éppen alkonyatkor jelennek meg a kisértetek. A titokzatos homályban, amelyet a páholyok támasztottak, hogy kielégítsék az emberek örök vágyát a titok után, csakhamar meg is jelentek a kisértetek. A XVIII. századi szabadkőművesség az okkultizmus otthonává lett. A misztikusabb lelkek nem érték be az öncélú titokkal, a szép címekkel és jelképekkel, hanem külön páholyokba gyűltek össze, hogy az igazi titkot keressék, a természet és a természetfeletti világ rejtelmeit: az alchimiát és a spiritizmust műveljék.

A sátánosság, a fekete mágia, az ördögidézés is ott kísért a XVIII. századi szabadkőművesség körül. Maga Philippe-Égalité, a Nagymester is híve a fekete mágiának és ha hihetünk a Marquise de Créquy visszaemlékezéseinek, a Sátánt is megidézte, aki sápadt, feketeszemű, meztelen férfi alakjában jelent meg, homlokától balsarkáig sebhely futott végig rajta, amelyen látni lehetett, hogy villámcsapás nyoma, és e vésztjósló szavakat hallatta: - Victoire et malheur!

Victoire et malheur! - majd nyom nélkül eltűnt.

A XVIII. századi okkultizmus szálai mind egy nagy látnok, Emanuel Swedenborg alakjában futnak össze. Ő adott határozott formát és irányt a kor misztikus törekvéseinek és óriási hatása még ma sem szünt meg, mindmáig vannak Amerikában szekták, amelyek az ő útmutatása szerint irányítják hitéletüket.

Emanuel Swedenborg (1688-1772) fiatalkorában mint természettudós és mérnök hazájában, Svédországban igen előkelő szerepet játszott, nemességet kapott és Európa legtöbb tudományos társasága tagjává választotta. 1745-ben Londonban szokott vendéglőjében vacsorázott egy

A királyné nyaklánca

külön szobában. A vacsora vége felé köd támadt a szobában és a padlón undok állatok csúsztak-másztak. De a köd eloszlott és Swedenborg egy férfit látott fénybe öltözve a szoba egyik sarkában. A férfi erős hangon így kiáltott rá: - Ne egyél olyan sokat! - Erre a látomás eltűnt, Swedenborg pedig hazatért. De másnap a férfi bibor öltözetben ismét megjelent és közölte Swedenborggal, hogy ő Isten.

Ettől kezdve Swedenborg látnok lett. Minden hivataláról lemondott, hogy csak látomásainak élhessen. Másvilági tapasztalatairól könyveiben számolt be, amelyeket szellemek diktálásai alapján írt, hihetetlen termékenységgel.

A mai olvasót Swedenborg látomásaiban leginkább az lepi meg, milyen természetességgel, mennyire minden különösebb megilletődöttség nélkül mozog a nagy látnok a másvilág tájain.

Amint leírja a mennyei városok fekvését, lakosaiknak megoszlását, életmódját, közli felfogásukat különböző theológiai és más kérdésekre vonatkozólag, szinte úgy érezzük, mintha egy Baedekert olvasnánk. Swedenborg, könyvei szerint, rengeteget utazott, olyan helyeken, ahol előtte élő ember alig járt és útközben rengeteg ismeretséget kötött angyalokkal, ördögökkel, és az angyalság és ördögség közötti társadalmi réteghez tartozó szellemekkel, akik

"középen laknak ég és pokol között". Így többek közt beszélt Luther Mártonnal, aki, amikor megérkezett a másvilágra, eleinte épp olyan házban lakott, mint odahaza Eislebenben, trónon ült és buzgón hirdette tanait. De 1757-ben, amikor a szellemi világban óriási átalakulás ment végbe, elvették tőle házát és nem sokkal ezután Swedenborg és mások rábeszélésére Luther feladta azokat az eszméket, amelyek Swedenborg felfogásával össze nem egyeztethetők.

Találkozott Melanchtonnal is, aki hosszú ideig ült előzőleg a másvilágon íróasztala mellett és mint a földön, ott is egyre arról írt, hogy a jócselekedetek nem számítanak, csak a hit. De amikor 1757-ben megépítették az új Eget, ő is helyreigazította eredeti felfogását. Most az Ég délkeleti részében lakik és amikor jár, lépései olyan zajt csapnak, mintha valaki vascipőben járna kőjárdán.

Úgy tapasztalta, hogy a hollandusok általában igen előnyös helyzetben vannak a másvilágon; folytatják virágzó kereskedelmüket és igen jól keresnek; mert ők a kereskedelmet önmagáért űzik, nem pedig a pénzért. Könnyen meg lehet őket ismerni a nagy jómódról, amelyben élnek.

A zsidóknak viszont rossz dolguk van a másvilágon, rettenetes piszokban és büdösségben élnek; egyébként ott is főként drágakőkereskedéssel foglalkoznak és egyiküknek-másikuknak nagyon sok a pénze. Időnként kikeresztelkedett zsidónak öltözött angyalok keresik fel őket térítési szándékkal, de nem sok eredménnyel. Aránylag igen jó a másvilági elhelyezkedésük az angoloknak, mert szeretik a függetlenséget, az őszinteséget és a gondolat szabadságát. A németeknek sokkal rosszabbul megy, mert a "németek külön kis államaikban zsarnoki uralom alatt élnek és nem örvendenek szólás- és írásszabadságnak, mint az angolok és a hollandusok; márpedig ahol ezt a szabadságot megbéklyózzák, ott a gondolatot is béklyóba verik".

Egyébként a másvilágnak nincsenek örök, áthághatatlan határai, mint Dante Látomásában. A másvilág Swedenborg szerint lélekállapot: az embereket nem Isten veti a pokolba vagy emeli a mennybe, hanem saját lelkük - és amikor lelkiállapotuk megváltozik, ennek megfelelően költöznek át egyik másvilági helyről a másikra. Hát akkor hogyan lehet az, hogy a pokol lakói, amikor látják, hogy helytelen hitük és lelkiállapotuk a pokolba vetette őket, nem változtatják meg rögtön felfogásukat és nem szereznek ilymódon belépti jegyet az örök üdvösségre? A felelet erre az, hogy Swedenborg szerint a pokol nem szenvedés; mindenki a maga módján üdvözül, a pokol lakói a pokol förtelmes büdösségében érzik jól és otthonosan magukat. Néha előfordul, hogy fellátogatnak a mennybe, de ott szorongás és kellemetlen idegenérzés fogja el őket és sietnek vissza meghitt poklukba.

A királyné nyaklánca

Mindebben sok a mélység és filozófia, még több a laposság és megdöbbentően egyoldalú theológiai érdeklődés, ebben a tekintetben Swedenborg még az előző századok elkésett gyermeke. Vannak kitünő hasonlatai, pl. az az ember, akinek értelme emelkedett, de akarata nem emelkedett fel értelmével együtt, olyan mint a parázna ember, aki egy ringyót rejteget pincéjében, először felmegy és bölcsen beszélget feleségével és vendégeivel a szűzességről, azután lemegy és a ringyóval szabadjára engedi szenvedélyét. De a hasonlatok ellenére is stílusa végtelenül száraz, hűvösen racionalista, bármilyen furcsán hangzik, hiányzik belőle a képzelet szárnyalása. Lehet, hogy nagy látnok volt, de nem volt költő. Swedenborg nem Dante, és jóllehet ő csakugyan látta lelki szemével a másvilág tájait, látomása sokkal kevésbbé szuggesztív, mint a Firenzei Költőé, aki csak képzeletben tévedt el "az emberélet útjának felén".

És talán ebben áll hatásának titka. Swedenborg a nyárspolgár a másvilágon. Úgy aránylik Dantéhoz, az óriáshoz, mint a szabadkőműves "férfiszövetség" az afrikai párducemberekhez.

Neki ne beszéljenek fellengzős dolgokat Mennyei Rózsáról és "a Féregről, aki fúrja a világot"

- a dolog tulajdonképen olyan egyszerű, ha az ember józan ésszel fog hozzá. Aki érti a módját, bármikor érintkezhet a szellemekkel és a szellemek, ezt nem győzi eleget hangsúlyozni, épp olyanok, mint az élő emberek, van mindenük, ami az embernek, éppúgy esznek-isznak, házaséletet élnek, csak éppen szellemi körülmények között; szellemvoltukat nem szabad eltúlozni. A szellem is ember. Swedenborg hatásának titka az, hogy a szellemvilágot leszállította a mindennapi ember színvonalára, népszerűsítette a másvilágot. Dante látomásait nem mindenki tudja kibontakoztatni a zordon terzinák közül; a mágia riasztó légkörében nem mindenki tud lélekzetet venni - de Swedenborg másvilági kalauza segítségével oly nyugodtan utazhatunk Menny és Pokol titkai közt, mintha a Cook-iroda szervezne társasutazást a Mennyei Jeruzsálembe. Swedenborg az a látnok, akit Cagliostro kitünően felhasználhat, hogy művelten-együgyű híveinek lelki táplálékkal szolgálhasson. A nagy misztikusokat nem használhatná fel, Dzseláleddin Rumi vagy Meister Eckhardt tanaiból sem ő, sem hívei nem értenének egy szót sem.

De nemcsak azért időztünk ilyen hosszasan Swedenborgnál, mert Cagliostro tőle tanult mindent, ami értelmes elméleti megnyilatkozásaiban; hanem elsősorban azért, mert érzésünk szerint itt, ezen a ponton közelíthetjük meg leginkább a lényeget, azt az eszmét vagy hangulatot, mely az egész kort és a Nyaklánc-pert mint a kor legjellegzetesebb, legdrámaibb, tehát legszimbolikusabb eseményét érthetővé teszi.

A XVIII. század második fele a szellemtörténet korjelző címszava szerint a preromantika kora.

Vagyis ebben a korszakban születnek és virágoznak ki azok az eszmék és hangulatok, amelyek a XIX. század első felében, a romantika korában uralkodni fognak. De egyelőre úgy aránylanak a nagyromantikához, mint a gyermek az ifjúhoz és felnőtthöz. Bár a XVIII. század második felének embere egy késői civilizációban és egy végéhez közeledő, túlérett társadalmi rendben él, a legfontosabb dolgokban, az eszmék világában naiv és gyermekes. Gyermekes és idillikus; nincs még egy korszak, amely ennyire távol állana a tragédiától. Az előző évtizedek, XV. Lajos és a rokokó ideje, valami furcsa lázat és tragikus életérzést rejtegettek a vastag rizsporréteg alatt; de XVI. Lajos trónraléptekor mintha elfujták volna. Az emberek úgy érzik, egy új aranykor küszöbén állnak. A tudósok általában az egész század jellemző vonásának tartják az optimizmust. De ez az optimizmus XV. Lajos idejében még csak filozófiai meggyőződés - most válik életérzéssé. A preromantika valami csodát vár. Egy csodát, amelytől minden szép és boldog lesz és mégis minden marad a régi helyén.

A preromantika embere épp olyan racionalista, mint a barokk és a rokokó embere; de - és ez az új benne - amellett hisz a csodában is; vagy legalább is szeretne hinni a csodában. Az irodalom

A királyné nyaklánca

ebben az időben fedezi fel, hogy szüksége van a "csodás elemre". Divatba jön Milton, divatba jönnek a kísértethistóriák (Voltaire még csak fényes nappal mert kísértetet felléptetni a színpadra) és a kor misztikus, okkultista és hasonló mozgalmai felfedezik, hogy nemcsak az irodalomnak van szüksége csodás elemre, hanem az életnek is.

De a csodavárás sokkal általánosabb emberi és történelmi jelenség, semhogy egy kor kizárólagos sajátjának lehetne feltüntetni. Az ó-egyház állandó csodavárásban élt és a csodák be is következtek; Kr. u. 1000-ben az egész emberiség vonagló izgalomban várta a legnagyobb csodát, a világ végét és a csoda nem következett be. A csodavárás nem jellemző a korra; csak az, hogy miféle csodát vár. A preromantika preromantikus csodát vár: idillikusat, szelídet, optimistát és egyszerűt. Ezért Swedenborg a prófétája, Swedenborg, aki vendéglői asztalnál ült és vacsorázott, amikor érte jött a Látomás; aki tudja, hogy 1757-ben minden nagyobb megrázkódtatás nélkül végbement az Utolsó Ítélet, új menny épült és új világrend keletkezett,

- de közben mi sem változott, mindenki nyugodtan űzheti tovább foglalkozását, ha polgárember, ha pedig nemesember, élvezheti nyugodtan tovább a jövedelmét.

Valami ilyen csodát várnak történetünk szereplői is valamennyien. Boehmer azt várja, hogy csodálatos ékszere valami csoda folytán a megfelelő csodálatos fejedelmi nyakra kerül és a nyak tulajdonosa csodálatos pontossággal kifizeti az 1,600.000 fontot. Jeanne de la Motte azt várja, hogy valami csoda visszasegíti Valois-ősei rangjához és előkelőségéhez, annyira várja a csodát, hogy kevesebbel nem érheti be. Rohan azt várja, hogy valami csoda megszerzi a számára a királyné kegyét, a "kegy" szó legbőségesebb értelmében és annyira várja ezt a csodát, hogy boldogtalanul lézeng Saverne káprázatos termeiben. Cagliostro számára ez a csodavárás jelenti a megélhetést, ő a többiek csodavárásának haszonélvezője. Marie Antoinette szórakozást-szórakozásra kergetve a nagy asszonyi csodát várja, amely minden szórakozást feleslegessé tesz. XVI. Lajos egy csodatevő pénzügyminisztert vár, aki eltünteti a deficitet, anélkül, hogy a nép nyúzásával emelné a bevételeket, vagy a királyi háztartás megszorításával csökkentené a kiadásokat.

És egész Franciaország várja a legnagyobb csodát, a nép boldogságát. Tudja, hogy egy új kor fog elkövetkezni, hiszi, hogy a refomtervek rövidesen valóra válnak, de valahogy úgy képzeli ezt is, hogy majd színpadi felhők közül leereszkedik egy mennyei monarcha udvaroncaival körülvéve; az angyalok Gluck és Grétry indulóit fujják lágyszavú harsonákon, a király felemeli jogarát és mindenki boldog lesz Franciaországban. Lázálmaiban sem képzelné, hogy az új kor nem a magasságokból ereszkedik majd alá, hanem az alvilágból tör fel, a Saint-Antoine külvárosból és frigiai sapkát hord a fején. Az Úr azzal bünteti az elvakult embereket, hogy teljesíti kívánságaikat; még néhány év és a csoda bekövetkezik.

* * *

Eme tragikus jóslat után térjünk vissza ahhoz, aki történetünkben a burleszk elemet képviseli, az alchimista Figaróhoz.

Cagliostro Londonban nemcsak a szabadkőművesség titkaiba hatolt be, hanem egy igen komplikált perbe is belekeveredett, amely egy nyaklánc körül forgott (a nagy dolgok előre vetik árnyékukat). Azzal védekezett, hogy a vádlók, akiktől a nyakláncot kicsalta, nem hagyták élni, ajándékokat erőszakoltak rá, hogy árulja el, milyen számokat húznak ki legközelebb a lutrin.

De most már fogjuk rövidre barátunk pikareszk kalandjait, bár nagyon szorosan hozzátartoznak a kor stílusához (a XVIII. század a kalandorok és a kalandok fénykora), ne mondjuk el, hogyan szélhámoskodott nagy sikerrel Európa északi országaiban, Hágában, Lipcsében, majd

A királyné nyaklánca

Mittauban, az akkori önálló kurlandi hercegség fővárosában, majd pedig Szentpétervárott és Varsóban. Azok, akik néhány évvel ezelőtt látták Cagliostrót és feleségét, mint zarándokokat Spanyolországban, mint csavargó és éhenkórász talján házaspárt Páris és London külvárosaiban, nem ismernének most rájuk a titokzatos grófban és grófnéban.

Milyen nagyszerű kép, amint a kalandor megérkezik az idegen városba: fullajtárok lovagolnak négylovas hintaja előtt, inasok a hintón, a város legelőkelőbb fogadójában bérel szobákat és mindjárt vacsorára hívja meg ismerőseit. Nemsokára kialakul körötte a kis szekta, a beavatottak titkos társasága. Eljönnek a kiváncsiak és azok, akiket feleségének szépsége vonz; de legtöbben mégis a bölcset, a prófétát, a varázslót keresik benne.

Mert Cagliostro most már mint távoli, rendkívül előkelő és rendkívül titokzatos szabadkőműves páholyok megbízottja utazza a világot, bizonyos kozmikus diplomáciai kiküldetésben; amint elejtett szavaiból sejteni lehet, a rejtelmes homályban, mondjuk a piramisok mélyén székelő

nagymesterek küldték Európába, hogy helyreállítsa a szabadkőművesség legrégibb és egyedül üdvözítő rendjét, az "Egyiptomi Ritus"-t. Megbízója nem más, mint a Nagy Kophta (- Hogyan, báró, Ön még nem hallotta a Nagy Kophta nevét?), aki tudományát Illés prófétától örökölte, esetleg azonos is Illés prófétával és az is lehet, hogy Cagliostro gróf azonos a Nagy Kophtával.

Mindezek igen nagy misztériumok, amelyeket egyelőre nem fedhet fel senkinek sem, de türelem, mindennek eljön majd az ideje, nincs is messze már, csak tessék betartani az előírásokat.

Közben a gróf beteget gyógyít, változó eredménnyel, akárcsak az igazi orvosok, de néhány meglepő gyógyítás sikerül neki; idősebb hölgyeknek visszaadja ráncnélküli egykori arcukat, idősebb uraknak az elveszített fiatalos férfierőt. A jövőbe lát: vízzel telt kancsókban parancsára megjelennek a szellemek. A médium ilyenkor egy kisfiú vagy egy ártatlan hajadon, az látja a látomást a vízben, Cagliostro pedig értelmezi. Rengeteg pénze van; hogy honnan, ez úgy látszik örökre Cagliostro titka marad.

És így jut el Strassburgba.

Ha nem hisszük el, hogy Cagliostrót csak az emberiség üdve vezette, hanem feltételezzük, hogy bizonyos önző és nem egészen tiszta szándékok irányították - aminthogy sajnos fel kell tételeznünk - akkor el kell ismernünk, hogy strassburgi viselkedése valóságos műalkotás, mestermunka a maga műfajában.

1780 szeptember 19-ikén érkezik meg. Csodadoktori híre már előtte járt. Nagy tömeg várja a Rajna mindkét partján. Mindenki tud róla valami érdekes történetet. Hatlovas hintón vonul be, feleségének szűzies mosolya mindenki meghat. Ő maga kicsi fürtökbe bodorított hajat visel, kék taft-ruhája csupa arany- és ezüst sujtás, tele van igazi és hamis ékszerekkel, eleganciája kissé bizarr, talján, gyanus, akárcsak nagyobb honfitársáé, Casanováé; és kalapja mellett becsületesen hordja még mindig a nagy fehér tollat, amelyet ebben az időben már csak kuruzslók és vásári kikiáltók hordanak. Mert Cagliostro nem az a szélhámos, aki úri megjelenésével, kifogástalanul ízléses ruhájával és modorával bűvöli el áldozatait - neki ilyen külsőségekre nincs szüksége, olyan fegyverek állnak a rendelkezésére, hogy nyugodtan megőrizheti annak a társadalmi csoportnak a habitusát, amelybe valóban tartozik: megmaradhat kóklernek, kintornásnak, majomidomítónak és mégis lába elé borulnak kicsik és nagyok. A szellem diadala.

A királyné nyaklánca

Nem is él rangja fölött. Strassburgban nyomatékosan egyszerű és igénytelen. Albérletben lakik egy dohánykereskedőnél, majd egy kanonok gazdasszonyánál. Az egyszerű emberek rajonganak érte és ő egyformán udvarias mindenkihez.

Strassburgban is, mint az északi városokban, egyiptomi páholyt alapít; de szabadkőművességét elsősorban emberbaráti cselekedetekkel tanusítja. 200 fontot ad egy szegény olasznak, hogy kiszabaduljon az adósok börtönéből, azután új ruhával ajándékozza meg. Egész nap és sokszor még késő éjszaka is betegeket látogat, ingyen kezeli a város szegényeit és ingyen kezeli a gazdagokat is, akik lassankint egyre nagyobb tömegekben keresik fel. Megpróbálnak honoráriumot ráerőszakolni, de nem fogad el semmit. Ez a szélhámos annyira nagyvonalú, hogy úgy látszik hiszékeny is: jóideig nem veszi észre, hogy segédje nagy összegeket zsebel be helyette, de mikor rájön, kidobja, csunya perre is kerül sor kettejük közt.

Dr. Marc Haven számos esetet sorol fel és szavahihető tanukat idéz arra vonatkozóan, hogy Cagliostro milyen kitünő eredménnyel kezelte a betegeket. Számos receptje és gyógyító eljárása maradt fenn. Általában nem tudott sokkal többet és sokkal kevesebbet, mint a kor hivatásos orvosai, bár volt egy-két speciális gyógyszere is. Használja az alchimisták aurum potabile-ját,

"iható aranyát", amely nitrátból, kénből és higanyból áll. Van egy "egyiptomi bora", amely főként öregurak számára való és egy "frissítő pora", amelyre nagyon büszke. Amikor Lavater, a különös bölcs, a fiziognómia és grafológia tudományának megalapítója, Goethe ifjúkori barátja felkeresi és megkérdi tőle, miben áll gyógyító ereje, Cagliostro titokzatos mosollyal azt feleli: - In herbis, in verbis, in lapidibus. Vagyis füvekkel, szavakkal, bűvöserejű kövekkel gyógyított, mint a középkori doktorok.

A betegek mégis meggyógyultak. Ennek magyarázata nyilván az, hogy a betegek egy része általában meg szokott gyógyulni, orvosi beavatkozás mellett is, ez mindennapi tapasztalat. A másik okra pedig rámutat egy kortársnő, Oberkirch bárónő, akinek feljegyzései igen fontosak Cagliostro és Rohan viszonyára vonatkozólag. A bárónő szerint "Cagliostro csak olyanokat gyógyított meg, akik amúgy is jól érezték magukat, vagy legalább is olyanokat, akikben a képzelet elég erős volt ahhoz, hogy támogassa az orvosság hatását". Vagyis Cagliostro azt gyakorolta, amit ma pszichotherápiának neveznek; a beteget a lelkén, a képzeletén át gyógyította meg, rávezette a gyógyulás belső útjára. Mint minden szélhámos, bizonyára Cagliostro is kitünő lélekismerő volt; és hogy szuggesztív ereje nagy lehetett, afelől nincsen kétség. Különben is a régi századokban sokkal több idegbetegségnek voltak testi tünetei, mint napjainkban. Aki tehát a lelki defektust helyrehozta, megszüntette a lelki betegséggel járó külső

kórképet is.

Hogy szuggesztiv jelenség volt, azt Oberkirch bárónő is elismeri: "Nem volt határozottan szép"

(orra a XVIII. század legszélesebb orra, mondja Carlyle), "de sohasem került még megfigyelésem alá az övénél figyelemreméltóbb fiziognómia. Kiváltképen tekintete sejtetett csaknem természetfeletti mélységet. Nem tudnám leírni szemének kifejezését; egyszerre láng és jég; vonzott és taszított; félelmet keltett és leküzdhetetlen kiváncsiságot ébresztett fel."

Lassankint a város legelőkelőbb rétege gyűlik össze körötte. Contades marsall, De la Salle marquis, Béguin királyi tanácsos, Dampierre báró, Lützelburg gróf, Zucmantel báró... Nem ismerjük túlságosan ezeket a neveket, de azt hisszük, Elzász arisztokráciájához tartozhattak.

Sarazzin bankár, akit késői apasághoz segített, feleségével együtt állandóan mellette van, egyideig közös háztartásban is élnek. Ő gyógykezelte Mme de Boulainvillierst is, Jeanne de la Motte pártfogónőjét. És mindezt teljesen ingyen.

A királyné nyaklánca

A csodadoktor alakja köré természetesen rengeteg legenda fűződött, nem mindig jóakaratú (képzelhetjük, hogy a céhbeli orvosok miket beszéltek a váratlan vetélytársról!). Az egyik ilyen legenda, bár nagyon együgyű és teljesen alaptalan, oly kedves, hogy nem állhatjuk meg, el kell mesélnünk.

Egy úriember azzal a kéréssel fordult Cagliostróhoz, adjon neki valami csodaszert, hogy felesége ne csalhassa meg. Cagliostro átadott neki egy üvegcsét.

- Mielőtt lefekszik, - mondta - igya meg ez üvegcse tartalmát. Ha felesége csakugyan hűtlen Önhöz, ön másnap reggelre macskává változik.

Az úriember hazament Párisba, elmondta a dolgot feleségének és kiitta az üvegcsében lévő

folyadékot.

Másnap az asszony belép férje szobájába és látja, hogy egy nagy fekete macska ül a vánkoson.

- Ó Istenem, - kiált fel zokogva az asszony - csak egyetlen egyszer csaltam meg szegényt a nyavalyás szomszéddal, akivel igazán nem volt érdemes, és íme, elvesztettem a legjobb embert, sosem látom többé viszont!

A férj erre előbujt az ágy alól és megbocsátott.

- Ez mind nagyon szép, - mondod most már türelmetlenül, kedves olvasóm - de hol van itt az üzlet? Ha ingyen gyógyította nemcsak a szegényeket, hanem a bankárokat és az elzászi főurakat is, akkor miből élt? Végül még kiderül, hogy becsapta a világot: nem is volt szélhámos, hanem bolond.

Türelem, kedves olvasó, bízz Cagliostróban. Cagliostro nagyvonalú ember; nem akar a betegen meggazdagodni, az orvosi mesterség mélyen rangja alatt áll; nagyobb célok hevítik, nemesebb vadra les. Az egész csodadoktorság csak arra való, hogy felhívja magára annak az egy embernek a figyelmét, akinek kedvéért Strassburgba jött. Szélhámosi zsenialitása legfőképen abban nyilatkozik meg, hogy kiszámította, ki az a grandseigneur, aki egész Európában a leginkább hajlamos arra, hogy teljesen kiszolgáltassa magát egy sarlatánnak. Ez az ember Rohan kardinális. Mint ahogy Boehmer kiszámította, hogy a csodálatos nyakéknek Marie Antoinette nyakára kell kerülnie, úgy számította ki Cagliostro, hogy a nagy egyiptomi maszlagot, a piramidális maszlagot Rohannak kell lenyelnie. És várt, várt türelemmel.

Nem is kellett sokáig várnia. Két vagy három hónapja élt Strassburgban, amikor a kardinális, akit asztmás roham gyötört, bejött Saverneból a városba, hogy a csodadoktorhoz forduljon.

Magához kérette a palotába.

Cagliostro tudta, hogy ütött az órája. Tudta, hogy most minden gesztus döntő fontosságú, az első benyomáson múlik minden. És ezt izente Rohannak:

- Ha a kardinális úr beteg, jöjjön el hozzám és meggyógyítom; ha jól érzi magát, neki nincs szüksége rám, sem nekem őrá.

Rohan nem szokott hozzá ehhez a modorhoz. Cagliostro megnyerte az első ütközetet, a kardinális eljött hozzá. Hogy milyen benyomást tett rá Cagliostro, arról beszámolt a titkárának, Georgel abbénak:

A királyné nyaklánca

"E kevéssé közlékeny férfiú arcán oly impozáns méltóságot láttam, hogy valami vallásos megilletődés fogott el és első szavaimat a tisztelet diktálta. Beszélgetésünk eléggé rövid volt, de a legélénkebb vágyat keltette fel bennem, hogy közelebbről megismerkedjem vele."

Rohan tehát pontosan úgy reagált, mint ahogy Cagliostro nappali álmaiban elképzelhette. A csoda, amelyet várt, bekövetkezett.

Cagliostro továbbra is tartózkodóan, csaknem ellenségesen viselkedett a kardinálissal szemben.

De lassankint mégis felengedett és nemsokára így szólt a kardinálishoz:

- Az Ön lelke méltó az enyémhez és megérdemli, hogy megosszam Önnel minden titkomat.

Azt mondják, ez a nap volt Rohan életének legboldogabb napja. Szegény nagyúr! Tündéri nagynénik álltak bölcsője körül és megszereztek neki mindent, amire az emberek vágynak: fényt, gazdagságot; érzéke volt a tudomány és a művészet iránt, életét szépséggel és nyugodt előkelőséggel vette körül. De azok közé tartozott, akikben a Végtelen szomjúsága ég és azt nem olthatja semmi földi dolog. Ha nem a szkeptikus XVIII. század végén él, a vallásban megtalálja azt, amit hasztalan keresett és talán egy nagy, átszellemült főpap válik belőle. De így az lett a vége, hogy egy hamis próféta hozta kapcsolatba a Hamis Végtelennel. A régi századok úgy tudják, az idő végezetén megjelenik majd az Antikrisztus, aki mindazt meg fogja tenni, amit Krisztus, de mégis minden tette hamis lesz és aranya szétfoszlik majd híveinek ujjai közt; Rohan kora egy kissé az idők végezete és sorsa világvége-sors, forradalom előtti sors.

A hamis próféta pedig nemsokára beköltözött a püspöki palotába és a bíboros rendelkezésére bocsátotta fogatát. Nemsokára mindketten alchimista kísérletekbe merültek és a bíboros büszkén mutatott Oberkirch bárónőnek egy hatalmas gyémántot, amelyet Cagliostro gyártott neki, a szeme láttára. Aranyat is készített és másodpercnyi pontossággal megjósolta Mária Terézia halálát. Megidézte annak a nőnek a szellemét, akit Rohan egykor nagyon szeretett.

Rohan dolgozószobájában felállíttatta Cagliostro mellszobrát ezzel a felírással: Divo Cagliostro, az isteni Cagliostrónak.

Álljunk csak meg! lehet ez? A művelt Rohan, a Fény századának gyermeke, hitt még az aranycsinálásban? Igenis hitt és ebben kivételesen nem is volt hiszékenyebb kortársainál.

Voltaképen a XVIII. század az alchímia fénykora. Párisban a Saint Marceau külvárosban tömegestül élnek a hivatásos alchimisták, részben szegény ördögök, részben azonban jómódú emberek, magas pártfogóik kegyéből. Casanova, ha máskép sehogysem megy neki, maga is szívesen áll be aranycsinálónak és éppen ezekben az években csal ki nagy összeget Birontól, Kurland hercegétől alchimista bűvészmutatványokkal. A magyarok közül ekkoriban kísérletezik a Bölcsek Kövével Báróczi Sándor, a testőríró, akinek művét olvasgatva sikongatott fel örömében Kazinczynk; és Kazinczy apósának, Török József grófnak egész vagyona alchimista kísérletekre megy rá, azért élnek Kazinczyék olyan szegénységben Széphalomban.

Az alchímiát ugyanis a XVII. és XVIII. század nemzetgazdaságtani doktrinája, az ú. n.

merkantilizmus segíti ilyen nagy fellendülésre. A kor gazdasági gondolkodói azt tanítják - s az államok eszerint rendezkednek be -, hogy egy állam annál gazdagabb, minél több arany és ezüst van a birtokában. Ezért minden erejükből arra törekszenek, hogy emeljék áruik kivitelét és így az országba az áruk helyébe minél több nemesérc jöjjön be, viszont a behozatalt csökkentik és így megakadályozzák a nemesfémek kiözönlését. Arra senki sem gondol ezekben az időkben, hogy a felhalmozott arany- és ezüstkincs, ha a behozatali tilalom következtében nem lehet rajta

A királyné nyaklánca

nyersanyagot vagy árut vásárolni, halott dolog, csak jelképes gazdagság, nincs valósága, az ország és népe nem élvezheti így azokat az előnyöket, amelyeket az igazi gazdagság teremt.

És nem gondolnak arra sem, hogy ha a nemesfém mennyisége növekedik, értéke és vásárlóereje csökken, az árak pedig emelkednek. Ma minden kisgyermek magától rájön, hogy az alchímiának nincs semmi értelme: mert ha az aranyat tetszés szerinti mennyiségben lehetne előállítani, akkor elvesztené minden értékét. De, amint már mondtuk, e régi századok emberéből a számunkra már el sem képzelhető mértékben hiányzott a gazdasági gondolkodás és erre a legegyszerűbb következtetésre sem jöttek rá.