Ruby Saw

Akik megjárták a

Poklot

Álomfogó gyűjtemény

Ruby Saw

Akik megjárták a Poklot

Álomfogó gyűjtemény

© Ruby Saw © Book Dreams Kiadó

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Fáy Linett

Borítóterv: Bárdos Melinda

Kép forrása: Meta AI

Megbízott kiadó: Book Dreams Kiadó

Elérhetőségek:

info@bookdreams.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN E-pub: 978-963-586-309-9

ISBN Mobi: 978-963-586-310-5

Book Dreams Kiadó

2025

Álomfogó 1.

Inferno

Ki itt belépsz…

Tracklist:

Ruby Saw lejátszási listája:

Alice Chater – Two Of Us

Billie Eilish & Khalid – Lovely (Mellen Gi Remix)

Biz – Petrunko (by FanEOne Rolls Royce Showtime)

Calivania – Doom

Dark Conscience (Instrumental) Produced by Tommee Profitt

Gidexen – Knight

Madalen Duke – Born Alone Die Alone

Mintperfume – Black Bacardi

Omar LinX – Black Rose

Roxen – Alcohol You

Ruelle – Madness

Sickotoy vs. Inna feat. Tag – VKTM

Sofi Tukker – Baby I'm A Queen

Tommee Profitt feat. Brooke – Can't Help Falling in Love [Dark Version]

Unsecret – Vendetta (feat. Krigaré)

V.F.M. Style – Java

„Sírjatok, szeretők: sír a Szerelem!

S tudjátok, miért? Mert hallgatnia kell,

hogy mindenünnen lányok jaja kel

s csurran szemükből fényes gyötrelem.”

Dante Alighieri

Raven

1. fejezet

Boldogok a lelki szegények…

Beszéltek hozzám, de nem hallottam. Tompán zúgott a fülem. A lelkem elhagyott. Üresen, némán szemléltem kívülről a testem. Nem tudtam felfogni mindazt, ami velem történt. A Nagy szellem adott, majd elvett, adott és újra elvett. Miért? Kérdeztem magamban. A torkom száraz, a szemem fájt, alig láttam. Csak pislogtam. Titkon azt reméltem, hogy ez csak egy rossz álom volt, és mindjárt felébredek. De nem ébredtem fel, mert ez a valóság.

– Miss Jacobs, a nevem Dempsey Lynch, és szeretném kikérdezni – lépett be egy magas férfi a kihallgatószobába. Pislantottam egyet, nem voltam biztos benne, hogy valójában ott vagyok. – Hölgyem, kérem – szólt hozzám újra a nyomozó, de egyszerűen nem tudtam ránézni. A fejemet sem sikerült felé fordítanom. Úgy éreztem, meghaltam. Bambultam magam elé. Két kézzel markoltam azt a sötétszürke zakót, ami a vállamra terült. Az övé. Ennyi maradt nekem belőle. Miért? Kérdeztem újra, de nem jött válasz. Minden elcsendesedett. – Kérem, figyeljen rám! – szólított fel a férfi. Pislantottam egyet megint, és akkor a lélek újra belém költözött.

– Sajnálom, csak – nem fejeztem be a mondatot, lepillantottam. Kicsúszott egy könnycsepp a szememből, de gyorsan letöröltem. A tenyeremre néztem, a színtelen folyadék a kezemre folyt. A lámpa fényében úgy hatott, mintha csillogna. Egy pillanatra megint elbambultam. Arra a kristály karkötőre gondoltam, amit Vergilius adott nekem. Csillámlott, mint a Hold egy hideg téli éjszakán, mégis undorral néztem rá. Hordanom kellett volna. Az volt a billog, amivel a tulajdonává tett. Gyűlöltem.

– Raven, tud beszélni? – szegezte nekem az újabb kérdést a nyomozó. Beszélni? Gondolkodni is alig tudtam. Mindenféle látomás villant a fejemben. Lüktetett a fülem, hallottam a fegyverek dördülését, láttam a vért, visszhangzottak a lányok sikolyai.

– Igen! – jelentettem ki. Szabadulni akartam onnan. Túljutni ezen a borzalmas élményen. Előbb-utóbb úgyis el kell mondanom, mi történt. Jobb volt még nyitott sebekkel túlesni ezen, nem pedig akkor, amikor már belepte őket a var. A fájdalom, ami rám telepedett vaskos, fekete ujjaival szorította a torkom. A bánat nem hagyott menekülőutat. Beszélnem kellett.

– Jól van – bólintott a tiszt, aztán leült, az asztalon összekulcsolta az ujjait. Várta, hogy elkezdjem.

– Én rajtam jutsz a kínnal telt hazába, én rajtam át oda, hol nincs vigasság, rajtam a kárhozott nép városába. Ki itt belépsz, hagyj fel minden reménnyel – mondtam gépiesen. A nyomozó felkapta a fejét.

– De ez, ez a…

– Az Isteni színjátékból van. Az Inferno Vörös termében ez díszeleg a falon. Vergilius a megszállottja volt. Azt hitte, hogy tényleg ő maga Vergilius, aki a betévedt embereket –, legyen az bankár, bűnöző, vagy csak egy pénzes nevetlen senki – körbevezeti a helyen. Nekik a mennyország volt, nekünk a pokol – lehajtottam a fejem, úgy folytattam: – Senki sem tudta, hogy mi folyik a falak között. Ők csak szórakozni jöttek. Mi meg azt tettük, amit ő mondott. Bármit megtettünk, mert féltettük az életünket. Egyszer tiltakoztam. Egyetlen egyszer…

2. fejezet

A Pokol tornáca

Aznap az esti műszakra készülődtem. Nagyon szerettem a kocsmát. A bölényhez jó hely volt annak ellenére, hogy kifejezetten ivóként működött. Will Walter – a csapos –, olyan volt nekem, mintha a testvérem lenne. Együtt nőttünk fel. Egymásra voltunk utalva. A város ki akart vetni magából, mintha egy mérgező métely lennénk. Indiánok voltunk, rezervátumban éltünk. Tiszteltem azokat a fehér embereket, akik megbecsülték a munkánkat, alkalmaztak minket, szóba elegyedtek velünk. Kénytelenek voltak elviselni, mert Helena volt az egyetlen nagyobb város Sad Bear közelében. Nálunk szokás, hogy az öregeket eltartjuk. Én is hasonló helyzetben voltam. A szüleim és én keveset kerestünk. Minimális volt a kitörési lehetőség. Az ismerőseim közül ez eddig csak egy lánynak sikerült. De ő menekült. Nagy port kavart annak idején ő és Ralph elválása. Flower és én, mintha testvérek lettünk volna. Kozmetikusnak tanult, és mindig én voltam a tesztalany. Nagyon szerettem. Ralph-ot is régóta ismertem, de nem volt túl rokonszenves a kapcsolatunk. Olyan volt, mint egy megvadult farkas, akit nem lehetett megszelídíteni. Flower megpróbálta, de nem sikerült neki, elváltak. Elfutott Helenából. Én nem is akartam kitörni. Szerettem a kultúrámat, a hagyományainkat, azt a légkört. Bíztam benne, hogy minden jó lesz egyszer. Hittem a család erejében.

Emlékszem a nagyanyám szavaira, mielőtt munkába indultam: Vigyázz magadra, Raven! Ma nincs veled a Nagy Szellem! A Nagy szellem az indiánoknak olyan, mint a keresztényeknek Isten. Mi őt tiszteljük, az ő útmutatását kérjük, hozzá fohászkodunk. Valóban elhagyott azon az estén, és utána jó sokáig a közelembe se jött.

Sötét volt, amikor kiszálltam a családi autóból. Egyetlen rozoga kocsink volt, amit felváltva használtunk. Spóroltunk, ahol csak tudtunk. A kocsma mögött parkoltam le. Csak az rémlik, hogy bezárom az ajtót, aztán a fejemre húznak egy zsákot, és valami szúrós illat után elvesztem az eszméletem.

Csak egyszer tértem magamhoz az út során. Az ülés biztonsági övét szorosan húzták át a testemen. Mivel nem rázkódtam, úgy sejtettem, hogy repülőn lehetek. A fejemen volt a zsák, nem láttam semmit, mozdulni se bírtam. A lábam és a kezem is meg volt kötve. Nyöszörögni kezdtem. Hallottam, hogy nem vagyok egyedül: női sikoly csapta meg a fülem, de mire én is kiengedhettem volna a hangom, szúrást éreztem a vállamban. Újra álomba szenderültem.

Cigaretta füst illatára ébredtem. A fejem őrülten fájt. Kinyitottam a szemem, és pislognom kellett párat, hogy kitisztuljon a kép. Nem voltam megkötözve. Egy ágyon, piros, szatén ágyneműn feküdtem. Feltenyereltem. A mozdulatra nagyot sajdult a halántékom. Körbefuttattam a szemem a helyiségen, a falat bordó tapéta borította. Kapott helyet egy kerek asztal, földig érő bordó terítővel, mellette egy szék, amiben cigarettával a kezében ült valaki. Egyik lábát átvetette a másikon, majd beleszívott a cigibe. Lassan fújta ki a füstöt.

– Jó reggelt, Raven! – szólalt meg, a hangja mély volt. – Vagy talán inkább szép délutánt?

– Hol vagyok? – kérdeztem. Választ vártam. Igaz, addigra már eljutott a tudatomig, hogy elraboltak.

– A Pokolban – felelte, majd elnyomta a cigit, és felállt.

– Tessék? – Nagyra nyitottam a szemem, és megfordultam az ágyon. Az ismeretlen elém sétált.

– Te a mai naptól az enyém vagy! – Felnéztem rá. Egy magas, öltönyös pasas állt előttem. Az arca alapján idősebbnek tűnt. A vonásai gonoszságot ontottak magukból. Hegyes állát szakáll szegélyezte, ami művészi pontossággal volt megnyírva. A szemében pedig sötétséget láttam. Azt a fajta sötétséget, amitől megrettensz, félsz és az ágy alá bújsz. Megijesztett.

– Kérem, én csak haza szeretnék menni. Kérem – könyörögtem. Ám szavaim süket fülekre találtak. Elkapta a csuklóm, hiába próbáltam hátrálni. Erősen megragadott, és felhúzott magához.

– Sehova nem mész innen! Te már az enyém vagy, Raven! – Az orrát az arcomhoz nyomta, és végighúzta rajtam. Felakadt a szeme. – Imádom a félelem illatát – hörögte, aztán az ágyra dobott.

– Kérem, engem várnak otthon! – Kúsztam fel a párnákig. Összekuporodtam.

– Téged senki sem vár otthon! – indult el felém az ágy oldalánál. A másik irányba fordultam. – Ne akard, hogy kergesselek, mert csúnyán megbánod – mondta haragosan. Megtorpantam a szavaira. Fogalmam sem volt, hogy hol vagyok, de azt tudtam, hogy egy nagyon, de nagyon sötét helyre kerültem. Figyelmen kívül hagytam a fenyegetését, felpattantam és az ajtóhoz futottam, de azt zárva találtam. Utolért, belemart hosszú barna hajamba, majd a földre lökött.

– Kérem! – sikoltottam. Próbáltam megint hátrálni, de nem hagyott egérutat. Lehajolt értem, elkapta a karom, felhúzott, majd az arcomba beszélt:

– Ha nem fogadsz szót, elverlek, esküszöm! – köpködte idegesen a szavakat. Izzott a tekintete. Megbénított. Éreztem, hogy kitágul a pupillám. Halálfélelem kerített a hatalmába. Menekülni akartam. Ficánkolni kezdtem, ki akartam bújni a karjai közül, de erővel rántott magához. A túlélési ösztön aktiválódott bennem, és a karjába haraptam. Fájdalmasan felkiáltott és elengedett. Újra az ajtóhoz rohantam, de nem tudtam kinyitni. – Na, most van vége, mocskos indián ribanc! – A hajamba mart, elhúzott az ajtótól, és ledobott az ágyra. Fel akartam pattanni, de fölém magasodott, ököllel vert a bőrömre. Megszédültem a hatalmas ütéstől. Csengeni kezdett a fülem, éles fájdalom hatolt a csontjaimig, és le akartam mászni az ágyról, de újabb csapás ért.

– K-kér-em – dadogtam.

– Most már maradj nyugton! Fogd fel, hogy innen nem mész sehova, vagy ha mégis, lemészárolom az egész rohadt faludat! – ordította. Csak nyöszörögni tudtam, sajgott az arcom és a fejem, minden porcikám ordított a fájdalomtól. Nehezemre esett megmozdulni. Aztán arra eszméltem, hogy a nadrágomat piszkálja. Igyekeztem mocorogni, de megpofozott. Újra hatalmasat csattant a tenyere az arcomon. – Mondom: nyugton maradsz! Mit képzeltél? A két szép szemedért vagy itt? – Nem finomkodott, megmarkolta a nadrágomat, és lehúzta a bokámig a fehérneműmmel együtt. Egyértelmű volt, hogy mit akar. A pillanat tört része alatt cselekedtem. Amennyire tudtam, rúgkapálni kezdtem, de újabb pofon volt a jutalmam. Éreztem, ahogy felszakadt a szám széle. A vér az ajkamra folyt. Azonnal felszívta kiszáradt bőröm a forró folyadékot.

– Ne, ne – nyöszörögtem halkan. Felemelt, majd megfordított, a hasamra fektetett. A karomat hátrafeszítve a derekamon kulcsolta össze. Hallottam, ahogy csörgött az öve csatja, majd tolja le a nadrágját. Egyik kezével megfogott, aztán erővel hatolt belém. A fájdalomtól hosszan sikoltottam. Borzasztóan fájt. Másik kezével összébb zárta a lábaim, hogy még nagyobb kínt okozhasson, aztán a combomra ült, hogy meg se tudjak mozdulni. – Elég! – sziszegtem fájdalmasan. Kicsordult a könnyem.

– Istenem, milyen finom vagy – hörögte, közben egyre vadabbul döfködte belém a férfiasságát. Melegség öntötte el az ölem, de nem az élvezettől. Tiltakozott ellene a testem, ki akarta vetni magából. Véreztem, ahogy felszakította a húsom.

– Könyörgöm – esdekeltem tovább, de a férfit nem hatották meg a szavaim, csak még jobban felkorbácsoltam.

– Könyörögj csak! – csapott erősen a fenekemre. Minden erő kiszállt belőlem, és csak tűrtem. Könnyezve tűrtem, ahogy megaláz. Nem tudtam menekülni. Hagynom kellett, hogy élvezze, ahogy megerőszakol.

– Kérem – suttogtam. Nem kegyelmezett, nem mutatott rá hajlandóságot. Elélvezett bennem. Hangosan morogva dőlt rám, erősen markolt a csípőmbe, olyan erővel, hogy a fájdalomtól nem jött ki több hang a torkomon. Ellökött magától, még mindig arccal feküdtem az ágyon. A könnyek és a vér íze keveredett a számban.

– Ne bőgj, jó kis parti leszel. Huh! – veregette meg a vádlim, mintha egy lóversenyen lett volna, és én jól teljesítettem. – Már akkor felállt rád a farkam, hogy elkezdtél sikoltozni. Imádom, amikor a nők tiltakoznak, de aztán mégis alárendelik magukat nekem. Te is így tettél, ügyes lány vagy, Raven. Majd hozd rendbe magad!

Úgy beszélt hozzám, mintha egy állat lennék. Egy haszonállat. Undorodtam tőle. Hallottam a lépteit, ahogy kimegy a szobából. Több perc is eltelt, mire fel tudtam tápászkodni. Addigra már az ágynemű is véres lett a felsőmmel együtt. A hasam szinte elviselhetetlenül fájt, az arcom lüktetett a rám mért ütéseitől. Megmaradt erőmmel felhúztam a nadrágomat, és lekuporodtam az ágy lábához. Eleredtek a könnyeim. Fogalmam sem volt, hogy mibe keveredtem, és miért. Elképzelni sem tudtam, hogy mit vétettem. Elraboltak, megkínoztak, megaláztak, megbecstelenítettek, megerőszakoltak. Azt mondta, jó parti leszek. Milyen parti? Mit tervezhetett velem? És vajon komolyan mondta, hogyha megpróbálok megszökni, akkor bántja a családomat? Túl sok és zavaros gondolat cikázott a fejemben. Féltem, rettegtem, rosszra gondoltam, azt azonban elképzelni sem tudtam, hogy mibe is csöppentem.

***

Egy fekete ruhás, fegyveres férfi jött értem. Az arcát sötét napszemüveggel fedte el. Nem szólt, csak karon ragadott. A lelkem tiltakozott, de a testem borzasztó gyenge volt. Megfogott, aztán egy hosszú, alig megvilágított, lambériával burkolt folyosón vezetett végig, majd a várakozó liftbe lökött. Elestem, nem bírtam megállni a lábamon. Nyugodtan kivárta, míg a szállító a megfelelő szintre ért, majd újra megfogott és húzott magával. Ez a folyosó is hasonló volt, de több fénnyel. Belökött egy barna ajtón.

Arccal a földön találtam magam. Nem tudtam felkelni, de miután eljutott a tudatomig, hogy mi történt velem, fel akartam ugrani. Ekkor kéz tévedt a hátamra. Elsikoltottam magam, majd feltápászkodtam, és az idegen érintés irányába néztem. Egy fiatal lány nézett farkasszemet velem. Riadt volt a tekintete. Hosszú szőke haja a vállára omlott, csinos szatén hálóinget viselt. Az arca természetesen szép volt, kék szeme világított a félhomályban.

– Ne, ne félj! – mondta, majd közelebb jött, de hátráltam. Egy pillanatra elkapta a kezét, de aztán leguggolt, majd újra kinyújtotta, úgy közeledett. – Lykke vagyok, kérlek, ne félj tőlem. – Megráztam a fejem, amennyire bírtam és még hátrébb kúsztam. – Nem akarlak bántani, segíteni szeretnék.

Valahogy nem hittem el a szavait, tekintve mi történt velem pár perccel azelőtt. A lány letérdelt előttem, majd a kezét az ölébe tette. Nagyokat szuszogtam, és kerek szemmel néztem őt. Akkor már semmi riadtság nem volt a vonásaiban.

– Hogy tudok elmenni innen? – szegeztem neki a kérdést, de a szőkeség csak a fejét rázta.

– Sehogy – vonta meg a vállát. – Vagyis – emelte fel az ujját. – koporsóban talán, de nem hinném, hogy bárkit is kivisznek innen. Feltörik a pincében a betont, és oda kaparnak el. Főleg minket. – Úgy mondta, hogy a szeme sem rebbent.

– Úristen, milyen kibaszott rémálom ez? – dörzsöltem meg az arcom, mire a szám még jobban kezdett vérezni.

– Ez az Inferno. Miami elit bordélya.

Nagyra nyílt a szemem a szavaira. Bordély? Hová kerültem?

– Mi van? Én? Hogy kerültem én ide? – Kapkodtam a fejem értetlenül. Semmi sem volt tiszta. Egyik percben még munkába igyekeztem, másik percben pedig már összevertek és megbecstelenítettek.

– Havonta jönnek új lányok. Mert ez egy körforgás – nézett végig rajtam fájdalmas tekintettel, miközben a fejét csóválta. – Meg kellene mosakodnod, vérzel.

– Tudni akarom, mi ez! – emeltem fel a hangom.

– Elmondom, de gyere a fürdőbe.

– Honnan tudjam, hogy őszinték-e a szándékaid? – kérdeztem bizalmatlanul.

– Innen – fogta össze hosszú haját, és a nyakán lévő hatalmas heget mutatta felém. – Amikor idekerültem, én is ellenkeztem, ahogy te. Volt nála egy pillangókés, amit nem félt használni. – Ledöbbentem. Akkor fogtam fel ténylegesen is, hogy milyen helyzetbe kerültem. Elraboltak, hogy árulhassanak. Úgy, ahogy őt is. – Most pedig gyere, mert ha összevérzed a szőnyeget, neked kell rendbe hoznod, miközben a hátadat csapkodni fogja egy ostorral – nyújtotta felém a kezét. Egy darabig néztem apró fehér tenyerét, majd belecsúsztattam a sajátom. Segített felállni, majd a fürdőszobába vezetett, és leültetett a lehajtott WC ülőkéjére, amíg elkészítette a fürdővizet.

Azt láttam, ahogy jön-megy körülöttem, de nem fogtam fel teljesen a szituációt. Fájt minden porcikám. Erőt gyűjtöttem, majd felálltam, és a mosdó feletti üveges szekrénybe néztem. Borzasztóan festettem. Az arcom jobb oldalt elkezdett felpüffedni. Tiszta maszat voltam, a szemfestékemet elmosták a könnyeim, a vér pedig már kezdett rászáradni a számra. Nem tudtam magamban tartani a sírást, előtört, mint nyugvó vulkánból a láva. Összecsuklottam, és zokogtam. Olyan messze voltam az otthonomtól, a szeretteimtől, az igazságtól. Minden elhagyott, és én csak futottam utána, de nem tudtam elkapni.

– Hé – fogta meg a vállam, amitől összerezzentem –, gyere, vetkőzz le! – Nagy nehezen felálltam, majd segített levenni a ruháimat és a vízbe vezetett. Csípte mindenemet a forró folyadék. Szemérmes voltam, de azt a határt felégették. Nem volt többé intim szférám, semmim. Letérdelt a kád mellé, és szivacsot vett a kezébe. Elhúzódtam, amikor felém nyúlt. – Ne félj, kérlek, segíteni szeretnék. Nekem nem segített senki – mondta, majd megnedvesítette a fehér fürdőszivacsot, és áttörölte vele az arcomat.

– Hogy kerültél ide? – kérdeztem félszegen. Nagy levegőt vett. Éreztem, hogy rosszul esik neki, hogy beszélnie kell erről, de válaszolt.

– Ange-ból hoztak el. Svédország egy községe. Gyönyörű hely, imádnád. Modell akartam lenni. Minden adottságom megvolt hozzá, készült rólam pár portfólió is. De ez már csak álom – hajtotta le a fejét. – Az egyik szállodában dolgoztam. Recepciós voltam. Ketten voltunk, én és a bátyám. A szüleinket elvitte egy lavina hat éve síelés közben. Tökéletes célpont voltam – mondta haraggal a hangjában. – Este hazafelé igyekeztem, aztán valaki leütött, és itt tértem magamhoz. Szökni akartam, volt pár kísérletem, de innen lehetetlen kijutni. Vergilius csúnyán ellátta a bajom. Övé a hely. Mindig az övé az első éjszaka. Veled is ő bánt így el. Szánalmas, nem? Inferno. Vergilius – horkantott.

– Mióta vagy itt?

– Öt-hat hónapja. Gőzöm sincs.

– Senki sem keresett?

– Engem? Ange a világ végén van, egyetlen rokonom van, akinek állandóan azt hajtogattam, hogy egyszer csak úgy eltűnök onnan. Ezek kifigyelnek mindent, vagyis gondolom. Döntsd hátra a fejed! – Furán néztem rá. – A hajad. – A szivaccsal megnedvesítette a hajam.

– Engem fognak! – jelentettem ki, de csak a fejét rázta.

– Lehet, de tudod, van az a pénz, aminek fejében nem. Nyelned kell egy nagyot, ha életben akarsz maradni. Itt farkastörvények vannak.

– Ez szürreális! Ilyet nem tehetnek! – csattantam fel, és a könnyeim is eleredtek.

– Ó, dehogynem! A szexben van a legnagyobb pénz, és hidd el, hogy Vergilius-t egyáltalán nem érdekli, hogy kinek mi nyomja a kis lelkét. Ha szökni akarsz, megölnek. Ha nem engedelmeskedsz, megölnek. Ha nem úgy nézel valakire, megölnek. Itt neked már nincs személyiséged. Te mától, senki vagy.

Szíven ütöttek a szavai, ráadásul úgy beszélt, mintha már totál feladta volna. Egy pillanatig sem akartam ottmaradni.

– Miért beszélsz így? – kérdeztem.

– Mert élni akarok, baszki’ – csapta bele a vízbe a szivacsot. – Te is láttad a tükörben, mit tett veled. És ez csak a kezdet. A Pokol tornáca. Ha nem akarod magát a Poklot is látni, akkor szót fogadsz. Kést akarsz a nyakadba? Az kéne hozzá, hogy felfogd, hogy ez egy rohadt húspiac? Eladtak, ő megvett, attól a perctől kezdve az övé vagy. Ő rendelkezik feletted. Ha ki akarod nyíratni magad, isten áldjon! – tartotta fel idegesen a kezét, majd az ajtóhoz ment. – A szekrényben mindenre vannak krémek – pillantott vissza, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Csak ültem a vízben és bambultam. Egy nagy verembe estem, aminek a szélén nem volt kapaszkodó. Bele kellett törődnöm, hogy saját erőmből nem fogok kijutni, pedig nagyon el akartam menni, de Lykke szavai visszafogottá tettek. Nem akartam meghalni, haza akartam menni. Azt mondta: eladtak. De mégis ki? Miért? Komolyan ennyit ér az embereknek egy másik ember élete? Dollárt? Zöldhasúban mérik az életet? Abban bizony. A legrosszabb álmodban sem gondolnád, hogy miért képesek fizetni. Én is csak később tudtam meg.

3. fejezet

Fekete Bacardi

Lykkével közös volt a szoba, ahol elszállásoltak. A lány nem szólt hozzám a fürdős beszélgetés után. Ő este elment. Nagyon kiöltözött. Sajnos sejtettem, hogy miért. Engem nem keresett, nem hívott senki, amiért hálát is adtam.

Bordély. Folyamatosan ez a szó járt a fejemben. Ha azt akarják, hogy hagyjam, hogy idegenek nyúljanak be a lábam közé, akkor rossz lóra tettek velem. Gondoltam. Nagyon naiv voltam az első két napban. Sziklaszilárdan hittem, hogy én meg fogok onnan szökni. Mindent elvettek tőlem. Se irataim, se telefonom, semmim nem volt, amivel kapcsolatba tudtam volna lépni valakivel. Később jöttem rá, hogy kitöröltek. Elvették a személyiségem. Nem léteztem.

Miután Lykke elment, feltúrtam mindent. A szobában két ágy volt, egy nagy beépített gardrób és egy polcos szekrény, ahol táskák, cipők foglaltak helyet, valamint egyetlen asztal. Mi után kutattam? Gőzöm sincs, de semmit sem találtam, csak mérhetetlen mennyiségű tangát, esemény utáni tablettát és póthajat. Kilátástalan volt a helyzet, de nem akartam feladni. Elszánt voltam, nagyon elszánt.

Két napig hagyták, hogy nyalogassam a sebeim. Szó, mi szó, nagyon fájt még akkor is mindenem. Monokli lett az arcomon, a szám pedig sebes volt. Minden egyes mozzanatra felkaptam a fejem. Összesen talán négy órát alhattam ezekben a napokban. Rettegtem.

Nyílt az ajtó és Vergilius sétált be rajta. Ahogy megláttam, felugrottam az ágyból.

– Nyugodj meg! – Hangosan vettem a levegőt. Végigszaladt rajtam a félelem, remegni kezdett a vádlim. Elmosolyodott, ahogy meglátta, reszketek a látványától. – Nagyon izgató, mennyire félsz tőlem, de most nincs időm rád. – Tett egy lépést felém. Hátráltam. – Szedd össze magad, Raven, este jelenésed lesz.

– Mégis milyen jelenés? – kérdeztem. Megtorpant, aztán úgy nézett rám, mint egy hangyára, akit el kell taposni.

– Te nem kérdezel vissza! – indult felém rohamléptekkel, elkapta a karomat, és az arcomba hajolt. – Nem kérdezel! Világos? – ordított. Remegve bólintottam. – Jó – lökött el, majd távozott.

Fújtatva ültem a szőnyegen. Elképzelni sem tudtam, hogy mi vár majd rám. Nem is akartam.

– Mi volt ez? – jött ki Lykke a fürdőből.

– Vergilius azt mondta… – reszketve kapkodtam levegő után.

– Este neked is jönnöd kell – fejezte be a mondatot. Csak bólintottam. – Hah, jól van – kapott a fejéhez. – Fel kell öltöztesselek, sminket készíteni, a hajad megcsinálni, fehérneműt keresni – sorolta. Úgy beszélt, mintha csak egy bulira készülnénk, egy kibaszott szombat éjszakai bulira.

– Lykke, én nem akarok menni! – fordultam felé hasonló tekintettel, mint Vergilius.

– Fogd be a szád, Raven! Le fogsz jönni és kurvára mosolyogni fogsz, mintha semmi sem történt volna. Ez a dolgod!

– Nem! – ellenkeztem. – Nem fogok! Nyugodtan megverhet megint, de én nem teszem azt, amit mond.

– Harapj a nyelvedre! Megmondtam, ha élni akarsz, akkor nyelsz egy nagyot – hadonászott előttem. – Csak fogd fel úgy, hogy ez egy nagyon luxi buli, ahol benyúlnak a szoknyád alá. Semmi több.

– Nem fogom megtenni! – rikoltottam. A számra rakta a kezét.

– Kuss, kussolj! Raven, meg kell tenned! Ha van még benned remény, akkor azt tartod szem előtt. Becsukod szépen a szemed, és eltűröd, bármi is történjen. – Nem értettem, hogy tudott ilyen lazán beszélni erről az egészről. Ennek hangot is adtam:

– Te ezt, hogy tudod így csinálni?

– Élni akarok. Nincs más kiút, csak ez. Itt vagyok, akkor eltölthetem kellemesen is. Adok neked egy tanácsot – fogta meg a kezem, és az ágyra ültetett. – Sajátíts ki valakit. Érd el, hogy a tenyeredből egyen. Ha megnyered magadnak, akkor onnantól az övé leszel. Sok pénzt fog azért fizetni, hogy más ne érhessen hozzád. Erre túl későn jöttem rá. – Megemeltem az egyik szemöldököm, eltátottam a szám, rácsodálkoztam, hogy ezt mégis, hogy a fenébe gondolja, de értettem a lényeget. Viszont a gondolatra összeszorult a gyomrom.

– Nem tudom megtenni! – Viszolyogtam a gondolattól.

– Pedig meg fogod! Ez a kisebbik rossz! Sok lány pasiról-pasira, ágyról-ágyra, fétisről-fétisre jár. És itt nem tilos semmi. Az a lényeg, hogy az aktus végén még tudjon lélegezni. Érted már? – Értettem, de ez annyira idegen volt számomra. Senkivel sem akartam semmit se tenni. – Szép vagy. Egzotikus szépség, egyből találsz valakit – szorította meg a vállam. Csak néztem magam elé, nem fért a fejembe ez a lehetetlen helyzet, de túl akartam élni, csak a beismerés nem ment könnyen.

– Mi a menete? – kérdeztem, majd felálltam.

– Általában lent gyűlünk össze, a lányok és a kuncsaftok. A pasi kinéz, szól Vergilius-nak. Rajta áll, hogy odaad-e neki vagy nem. Ha igen, akkor elvezet. Felmentek, ott pedig embere válogatja.

– Van olyan, aki nem azért jön ide?

– Ne áltasd magad, mindenki azért jön ide – rázta meg a fejét. Csalódtam. Azt hittem, hogy vannak még jó lelkű emberek, de be kellett látnom, hogy ez mégiscsak egy bordély. – Szopni tudsz? – A kérdésre úgy néztem rá, mintha az édesanyámat szidta volna. – Ne szemérmeskedj, igen vagy nem? – Bólintottam. Degradált ez a beszélgetés, a gyomrom újra görcsbe rándult, ahogy ezt megkérdezte.

– Ezt én nem tudom megcsinálni! – roskadtam magamba.

– Nem kell, muszáj! Na, keress valami ruhát! – Lykke nem hagyta, hogy összeomoljak, amiért hálás voltam, de nagyon nehezen ment ez az egész.

A gardrób felé mentem, kitártam az ajtaját. Lapozni kezdtem a vállfán lógó ruhákat. Mind egyforma volt. Nagyestélyi, kisestélyi, koktélruha.

– Ezek alkalmi ruhák – mondtam. Lykke ciccegni kezdett, majd mellém sétált.

– Mégis miben akartál lemenni? Farmer meg póló? Ezt vedd fel! – fogott meg egy fekete öltözéket, majd a kezembe nyomta. Eltartottam magamtól. Hosszú volt, a földig ért, a felső része átlátszott. Megráztam a fejem.

– Ebben kint lesz…

– Pont ott takar, ahol kell, na! – vágott a szavamba.

Miután Lykke alkalomhoz illően kicsinosított, a tükör elé álltam. Mintha nem is én lettem volna. Görcsbe rándult a torkom a látványtól. Úgy festettem, mint aki éppen a pornó Oscart készül átvenni. A földig érő fekete ruha eleganciát kölcsönzött. A sminkem borzasztóan kihívó volt, a hajam pedig tetszetős lófarokban trónolt a fejem tetején. Egy félig nyomornegyedből jött lány nem volt ehhez hozzászokva, és a tudat, hogy mire készítettek így fel, csak még jobban nyomasztott. Meg kellett tennem! Bíznom kellett abban, hogy elég erő van bennem ehhez. Muszáj volt.

– Lykke, félek – suttogtam magam elé.

– Nem kell, csak kapcsolj ki, engedd el magad, gondolj valami másra, szépre, jóra. Menni fog – szorította meg a kezem. Igyekeztem elhinni, hogy tényleg meg tudom csinálni. – Gyere! – vezetett.

Kiléptünk a szobából. Egy hosszú folyosón mentünk végig, majd a lift előtt álltunk meg.

– Mekkora ez a hely?

– Nyolc emeletes. Régen szálloda volt, ma meg… – fintorgott.

– Ezeket honnan tudod? – kérdeztem.

– Itt nem nagyon történik semmi. Telefonom nincs, a tv-t is csak ritkán kapcsolom be, és ha beszélnek, akkor én oda figyelek. Egyszer majd előnyömre fog válni ez a tudás, legalábbis bízom benne. – Megérkezett a lift, beléptünk. Halk zene szólt, míg le nem értünk a földszintre.

Az előtérben, ahol két lépcső futott össze, Vergilius üdvözölte a vendégeit, balján és jobbján két hiányos öltözetű nővel. A lányok mosolyogtak. Úgy hatott az egész, mintha csak a Playboy villába csöppentem volna. Olyan világ tárult a szemem elé, amit addig csak filmekben láttam. Bársony, bőr, hangulatos fények, viktoriánus tapéta, hiányos öltözetű lányok, alkohol, drog és egy csomó kétes hírű fazon. Miami legalja, vagyis inkább elitje lavírozott ott. Lesétáltunk a jobb oldali lépcsőn. Fájó pillantással néztem a bejárati ajtóra, ami előtt két biztonsági ember állt.

Lykke belém karolt, és elvezetett onnan. Igyekeztem úgy tenni, ahogy mondta, de a testem tiltakozott. A mosoly nem ment. Bambultam, nézelődtem, próbáltam feltérképezni ezt a számomra ismeretlen szférát. Nem figyeltem, mi történik körülöttem, így nekimentem valakinek.

– Pardon – kért elnézést mély hangon. Megfordult, majd rám nézett. Magas volt, haját hátra simítva viselte, a szakálla nem volt éppen karbantartott, a szeme zölden szikrázott. Rám pillantott, majd biccentett. – Hölgyem. – Ledermedtem, nem tudtam, mit kellene tennem. Lykke segített ki:

– Elnézést, nem figyelt. Még új – döntötte oldalra a fejét. A férfi elmosolyodott, majd kíváncsian fürkészni kezdte az arcom. Undorodnom kellett volna tőle, de láttam valamit a szemében, valami megmagyarázhatatlan dolgot. Egyetlen szóval tudtam volna jellemezni egész lényét: elbűvölő.

– Gyönyörű – felelte.

– Raven a neve, ha esetleg – nyalta meg Lykke felső ajkát. Idegességemben nem tudtam, hogy kire vagy hová nézzek, megszorítottam a lány kezét.

– Ez felhívás keringőre? – nézett a férfi mellettem álló szőkeségre.

– Biztos nem keringőzni szeretnél – felelte Lykke mosolyogva, mintha ott sem lennék. Nekem ez nem ment le a torkomon, hogy tárgyként kezelnek.

– Elnézést – engedtem el a lányt, hogy eltűnjek onnan, de erősen megmarkolta a karom.

– Csak zavarba jött – nevetett zavartan.

– Szép estét – felelte az idegen, aztán elment.

– Ez meg mi volt? – förmedt rám Lykke. Villámokat szórt a szeme.

– Mindent láttam a szemében, én…

– Viselkedj már! Ó, Angel! – húzta ki magát, mögém pillantva. Rózsaszín ruhájából kibuggyanó melle a nyakába volt polcolva. A szemérmetlenül rövid estélyiből nem csak a combja, a bugyija is kivillant.

– A gyönyörű Lykke – szólt egy ismeretlen férfi. Riadtan fordultam a hang irányába. Rövid, szőke hajú, virítóan kék szemű pasit pillantottam meg, vékony állát enyhe borosta fedte. Mintha a mesekönyvek lapjairól lépett volna le, egy igazi herceg.

– Angel, ő itt Raven, az új barátnőm – mutatott be.

Lykke úgy árult, mintha plusz jutalékot kapott volna. Borzasztó érzés volt, de le kellett nyelnem a békát.

– Üdvözöllek – nyújtotta felém a kezét. Csak néztem nagy tenyerét, mire a lány meglökött. Pislantottam egyet, aztán a markába csúsztattam a tenyerem. Zakatolt a szívem, de a pasi kedves volt. Udvariasan a szájához emelte a kezem, kézcsókot adott, majd alaposan végigmért. – Nagyon szép – bólintott elismerően.

– Ugye? Vattacukor ízű a puncija – vihogott Lykke. Összevont szemöldökkel néztem rá, mire megbökött a könyökével. – Mo-so-lyogj! – szűrte a fogai között. Erőltetett mosolyt villantottam. Nem ment, egyszerűen…

– Valóban? – rökönyödött meg a pasi. – És ezt te honnan tudod, rossz kislány?

– Az – húzta végig az ujját a karomon, majd megnyalta a száját. – legyen az én titkom – nyalta meg újra a száját. Látványosan kirázott a hideg. Hányni tudtam volna.

– Szívesen fogadnám a társaságodat vele, ha nem lennél már tulajdon.

Tulajdon? Hát erről beszélt nekem.

– Úgy sajnálom, tudod, hogy bármikor a rendelkezésedre állnék, de – sajnálkozott, mintha komolyan mondta volna. Kitűnő színésznő volt.

– Maxim mázlista – felelte a szőke herceg, aztán fejet hajtott, és elsétált.

– Te pöcs! – morogta Lykke. – Naná, hogy mázlista.

– Ez meg mi volt? – néztem körbe. – Miért árulsz? – szegeztem neki a kérdést.

– Mert az előbbi két pasival nagyon jól járnál. Darius, a nagyobb darab nem defektes, csak elveszi, ami kell neki, aztán megy tovább. Nem kerít ennek nagy feneket. Ő szerintem csak kényszerből jár ide.

– Mi? Kényszerből? Ide?

Nem értettem. Miért járna ide bárki is kényszerből?

– Aha – válaszolt, majd lekapott két poharat az előttünk elsuhanó pincér tálcájáról. Fekete folyadék volt bennük. Felém nyújtotta az egyiket. Groteszk ábrázattal méregettem a poharat.

– Mi a fene ez?

– Fekete Bacardi – mondta, majd nagyot kortyolt. – Igyad már! – förmedt rám. Beleittam, de nagyon nem ízlett. Erős volt, büdös, és a nyelőcsövemet is égette.

– Borzasztó – húztam el a szám.

– Darius-ra visszatérve, ő követi Vergilius-t a hierarchiában. – Megemeltem a szemöldököm, hogy ezt mégis honnan tudja. Nagyon sok infó volt Lykke birtokában ahhoz képest, hogy nem olyan régen került csak ide. – Mindig itt van, de annyira üres a tekintete, semmilyen. Párszor voltam vele, még Maxim előtt. Élettelen a pasas, de legalább nem perverz.

– Legalább – ismételtem halkan.

– Angel pedig szereti megbilincselni a lányokat, de ő sem bánt, csak ezt élvezi. Maxim kicsit bonyolultabb, de már megtanultam kezelni.

– Gusztustalan – hördültem fel, majd újra beleittam a Bacardiba, de kár volt.

– Ott áll Vergilius mellett – mondta, és mereven bámult előre. Én is arra néztem, akkor láttam, hogy a herceg az Ördöggel beszélt. A sötét szemű férfi rám pillantott, összeforrt a tekintetünk. Nem kaptam el a fejem, néztem. Nem akartam megadni neki az örömöt, hogy elkapom a fejem, mert rettegek tőle. Kedvesen mosolygott a szőkére. – Nem fog odaadni neki – rázta meg a fejét a lány mellettem.

– Mégis honnan veszed?

– Mert téged néz. Felbőszítetted a tiltakozással. A haragja le fog súlytani.

Egy pillanatra elbambultam, majd nagyot pislantottam és körbefuttattam a tekintetem az előtéren. Mindenhol lányok voltak. Párban, csoportokban, de egyedül nem volt senki. Mindnyájan különbözőek, ázsiai, afrikai, dél-amerikai, skandináv, mint Lykke, de egy átlagos kinézetűt sem láttam. Mintha Vergilius direkt a kuriózumokra ment volna rá. Ezért kerülhettem én is oda. Indián származásom lévén én is kuriózumnak számítottam. Natív-amerikai lányt pedig nem láttam, de ahogy elnéztem, hatalmas volt a földszint, így még több lány lehetett lent. A lépcsők után tovább folytatódott a beltér, de odáig nem mentünk el.

– Nem félek tőle! – jelentettem ki. Lykke elkapta a karom, majd az előtér másik oldalára vezetett.

– Nézz csak be! – mutatott a másik helyiségbe.

Szófogadóan bepillantottam. Csak egy kis szeletet láttam, de az bőven elég volt. Vörös tapéta borította a falakat, mindenhol viktoriánus kori bútorok, kanapék és legalább két tucat meztelen lány.

El sem merem mondani milyen pózokban, hogyan, kivel.

Hányingerem lett, éreztem a nyelőcsövemben, hogy visszajön az a pár falat pirítós, amit aznap ettem, de nyeltem egy nagyot. – Ha tovább tiltakozol, akkor oda fogsz kerülni. Meztelenül, kiszolgáltatva. Ott nyúlnak hozzád, ahol csak akarnak. Ezek pedig semmit sem szégyellnek. Meg is kefélhetnek az egész terem szeme láttára, egyszerre többen is. Kényszeríthetnek, hogy kapd be a farkuk, ami isten tudja előtte hol járt, vagy más lánnyal tedd, amit parancsolnak. Ott, abban a helyiségben bármi megeshet. Szóval, szerintem, ne nagyon dobálózz a szavakkal.

– Te voltál ott?

– Csak kísérőként, mert azután jön a pókerszoba. És sok mindent látok olyankor. A lányok pedig mesélnek. Én inkább nem harcolok – bólintott, majd elvezetett onnan.

– De nehéz!

– Tudom, de inkább ez, mint az, nem igaz? – kacagott fel, mintha semmi sem történt volna, aztán karon ragadott, és a lépcső felé indultunk, de egy hang megállított minket.

– Raven? – Mindketten belefagytunk a mozdulatunkba, majd a hang irányába néztünk. Vergilius szólított. Lykke megtaszított, hogy lépjek oda hozzá. Ökölbe szorult a kezem, nem akartam odamenni, de nem volt más választásom, így mély levegőt vettem. Igyekeztem felszegni a fejem, és úgy viselkedni, mintha én is a játék részese lennék. Talán meg akartam nyerni a férfit, talán, nem is tudom. A félelem olyan mélyen telepedett rám, hogy kihozta belőlem azt, amivé nem akartam válni, de muszáj volt. A túlélési ösztön nagyobb volt annál, hogy makacskodjak. Nem tehettem meg! Nem akartam a Vörös terembe kerülni.

Ahogy közeledtem Vergilius felé, akkor láttam, hogy Darius mellette áll, csak a tömeg eltakarta előlem. A szívem úgy kalapált, mintha szívrohamom lett volna. Hullámzott a mellkasom. Értettem, hogy miről van szó. Elkért, ő pedig átad neki. Borzalmasan féltem. Igyekeztem leplezni az ijedtséget, ahogy csak tudtam, de a ruhám csupán a földig ért, a lelkemet, az érzéseimet nem takarta el.

– Raven, kedvesem – szólított mézes-mázosan, amint mellé értem, átkarolta a derekam, és magához húzott. Lecsúszott a keze a hátamon, majd a fenekemen állapodott meg nagy tenyere. Erővel mart belém. Halkan nyögtem egyet, de zaboláznom kellett magam. – Nagy rád a kereslet – folytatta. Igyekeztem mosolyt rajzolni az arcomra, de tompák voltak a ceruzáim. – Sajnos, ma nem adhatlak oda senkinek – nézett rám. – Ma este az enyém vagy – suttogta közelebb hajolva. Megállt bennem az ütő a szavaira. Legszívesebben elfutottam volna onnan.

Ma este az övé?

Meg fog ölni, futott át az agyamon. Félve néztem fel a mellette álló férfire, segélykérőn, de úgy éreztem, hogy tehetetlen, akárcsak én. A tekintete tényleg üres volt, nem láttam akkor semmi érzelmet benne, mégis, mintha értette volna a mimikámat.

– Én türelmes vagyok – mondta Darius, miközben rám nézett. Elképedtem, hogy ő is velem akart lenni.

– Tudom, barátom, de értsd meg, ez kuriózum. Nehezen jutottam hozzá, és nem adogatom csak úgy – horkantott, aztán megint a fenekembe mart. Nehezen jutott hozzám? Szóval, tényleg megvett valahogy. Gusztustalan! – Holnap a tiéd a lány – tette hozzá.

Darius cigarettát húzott elő a nadrágja zsebéből, majd meggyújtotta, és lassan fújta ki a füstöt. Hanyag eleganciával volt felvértezve. Látszólag tényleg nem érdekelte semmi, de úgy hittem, ez csak álarc. Vagy talán tényleg kihunyt benne a tűz. Az öltöny, amit viselt, nem két dolláros darabnak tűnt. Zakó nem volt rajta, csak ing és mellény.

Mindenki elegáns ruhában jelent meg, hogy azt higgyék, az úri dolog, amit itt csinálnak. Ők is szerepet játszottak. Egy estére elmenekültek a való világ és az igazi érzések elöl. Ábrándokba ringatták magukat, teljesen mások voltak, mint a hétköznapokban. Domináltak. Megkapták azt, amit mindig is akartak: hatalmat.

– Ahogy akarod – hajtott fejet a férfi Vergilius-nak, aztán elsétált.

– Menj, pókerezz, játszd el a vagyonod! – szólt utána. – Gyere, drágám! – búgta a fülembe, aztán kézen fogott. Nem tehettem semmit. Ezt hívják sodródásnak. Beledobtak a mély, hömpölygő vízbe, és nekem meg kellett tanulnom úszni. Hagynom kellett, hogy vigyen magával, így talán hamarabb szabadulhattam. Lykke szavai csengtek a fülemben: Kapcsolj ki! Őrülten kerestem azt a kapcsolót, miközben Vergilius felvezetett a lépcsőn.

4. fejezet

A szerelem vétkesei

Beléptünk a liftbe, megnyomta a gombot, majd a falnak passzírozott. A szemembe nézett. Vad vihar dúlt a tekintetében. A vonásai megfeszültek, és az ajkamnak esett. Vadul falt. Nem engedtem, hogy utat törjön a nyelvével, de miután felmordult, és eszembe jutott a Vörös terem, nem akartam oda kerülni. Engednem kellett az életemért cserébe. Kis rést nyitottam, amin őrült erővel furakodott be. Felnyögtem, ahogy koppant a fejem a lift oldalán. Ellenkezni akartam, de elkapta a kezem. Nem hagyott semmilyen menekülőutat. Foglyul ejtett. A rabja voltam. Kiszívta belőlem az életet, és sötétséget akart a helyére ültetni.

Eltávolodott tőlem. Nagyra nyílt szemmel figyeltem. A számon vettem a levegőt, ő pedig gonosz mosolyra húzta az ajkát. A lift jelzett, mire megfogta a karom, és kivezetett. A lakosztályában találtam magam. Nem az volt az ő szobája, ahol először… Ahol megvert és… Az nem az övé volt. A tetőtérben voltunk, egy hatalmas helyiségben. A fekete és a vörös szín dominált. Tapsolt egyet, mire a fények elhalványodtak. Felém fordult, majd lassan körbejárt. Nem mertem megmozdulni, pislogni se nagyon. Nem tudtam, hogy mit kapok érte, ha véletlenül megmoccanok. Hirtelen előttem termett, majd átkarolta a derekamat. A kezem magam mellett nyugtattam, de a szívem őrült tempóban kalapált.

– Érzem a félelmed – suttogta az arcomba, majd bekapta a fülcimpámat, felszisszentem. Élvezte, hogy sakkban tart. – Fáj még, igaz? – simított végig az ölemen. Nem feleltem, csak néztem. Gyilkos tekintettel bámultam rá. – Beszélj már! – kiáltott rám. Megijedtem, rémülten emeltem rá a szemem, és bólintottam. – Akkor, megpróbálok gyengéd lenni – felelte, aztán megint karon ragadott.

A tetőtér egy hatalmas hálószobát rejtett, jakuzzival, kanapéval, és volt ott még egy fura szerkezet is. A plafonról lógott le, és több karabinerből, valamint pántokból állt. Valószínűleg valami szexuális segédeszköz lehetett. Nekem akasztófának tűnt. Rosszul lettem a látványtól. Egy tudatosan megtervezett kéjlak volt. Vergilius nagyban űzte. Szisztematikusan építette meg ezt a szexuális hálózatot. Nem fért a fejembe, hogy létezhetnek ilyen szexuálisan aberrált emberek.

Az egyetlen nagy ablakhoz sétáltam, ami végigfutott az ajtóval szemben lévő falon. A függönyön keresztül láttam a sötétbe borult várost, amiben fényes lámpásokként ragyogtak a nagy épületek. Belemarkoltam az anyagba, és vágyakoztam a szabadság után, érezni akartam a szellőt a bőrömön, de leginkább az akartam lenni, mint ezelőtt. Egy lány, akinek van munkája, ugyan gondjai is, de nincs ekkora teher a vállán. A Pokol őrült erővel nehezedett a lelkemre, véres ujjaival a lelkembe mart, és elkezdte felszakítani azt. Sebeket ejtett rajtam, de küzdöttem.

– Szép, igaz? – kérdezte, majd elsétált mellettem. Egy pillanatra megfordult a fejemben, hogy kinyitom az erkélyajtót, és kiugrok, de az öngyilkosság gyávaság, én pedig nem arról voltam híres, hogy csak úgy megfutamodom a gondok elől.

– Igen – feleltem határozottan.

– Na, hiszen, neked hangod is van, kedvesem? – lépett mellém, majd megsimította az arcom az ujjával. Lehunytam a szemem, és kikapcsoltam. Bábbá kellett válnom, amit kénye-kedve szerint rángathat azon a bizonyos dróton. Nem tiltakozhattam. Amikor látod a két végletet, ami veled történhet, próbálod a kisebb rosszat választani. Engedelmeskedni akartam, de borzasztó nehezen ment. Fejet hajtottam neki, de ez fizikai fájdalommal járt. Éreztem, ahogy megfeszül az összes izom a testemben, tiltakoztam, de nem volt választásom.

– Tégy velem, amit akarsz – hajtottam le a fejem. Megadtam magam.

– Ra-Raven – kapta el a karom. – Ez tényleg te vagy? – Úgy nézett rám, mint a kisgyerek a karácsonyi ajándékára.

– Nem én vagyok – feleltem elcsukló hangon. Éreztem, hogy könnyek szöknek a szemembe, de nyeltem egy nagyot. – Az vagyok, aki szeretnéd, hogy legyek – mondtam végül. Nem volt már bennem félelem. Kiűztem azzal, hogy megnyomtam a gombot, ami eldugott minden olyan érzést, ami hátráltatna. Sutba dobtam a büszkeségem, a tartásom, a nőiességem. Nem tehettem mást. Féltem tőle, attól, hogy újra bántani fog.

– Ügyes kislány – bólintott, és földöntúli mámor ült ki az arcára. Felakadt a szeme, aztán felmordult, és magához húzott. Csókolt. Teljesen másképp, igyekezett gyengéd lenni, de ez nem volt erőssége. Mélyen dugta a nyelvét a számba, nagy elánnal szívta az ajkam, közben a ruhám cipzárjára tévedt a keze. – A jakuzziban akarlak megbaszni! – hörögte, majd lehúzta a cipzárt. Az ajkam remegni kezdett. Letolta rólam a hosszú fekete ruhát. A földre hullott. Megfogta a kezem, hogy kilépjek belőle, aztán arrébb húzott.

Szégyellnem kellett volna magam, hogy majdnem meztelenül állok egy ismeretlen férfi előtt, de az ösztön kihalt belőlem. Semmi más nem lebegett a szemem előtt, csak az, hogy minél hamarabb túl legyek ezen. A ketrec bezárult, amibe becsuktam a lelkem, kikapcsoltam.

Kigombolta és letolta a nadrágját. Ágaskodó tagját a combomhoz dörzsölte. Szemrebbenés nélkül tűrtem, hogy megjelöljön, akár egy bagzó kandúr. A lábam közé nyúlt, durván ért hozzám, vadul, megmasszírozta a fehérneműn keresztül a hüvelyem. Reszketett a vágytól, hogy maga alatt tudhasson.

– Vetkőzz! – utasított, aztán hátrébb lépett, kigombolta az ingét. Szófogadóan letoltam a bugyimat, és vártam a további parancsra. Nem szólt semmit, végignézett rajtam, közben beharapta az ajkát és a kezét fel-le húzta merev férfiasságán. Az undor már nem tudott mit kezdeni velem. Behódoltam. Nem éreztem semmit. – Gyönyörű a bőröd! – lihegte, közelebb lépett, nagyon közel. Megfogta a csípőm és a lábam közé dugta a farkát. A forró hús alig várta, hogy a magáévá tehessen. Gyűlölettel teli pillantással néztem rá, de aztán lehajtottam a fejem, hogy még csak ne is lássam.

A keze az arcomra tévedt, megállt a kisebb duzzanaton a szemem alatt. Szánakozva pillantott rám, majd gyengéden apró puszit lehelt rá. Gusztustalan!

– Menj! – biccentett a jakuzzi felé. Reszketve elindultam, ekkor rám szólt: – Lassan! – mordult rám, mire megtorpantam. – Illegesd a feneked. – Nagy levegőt vettem, és tettem, amit kért. – Igen, ez az! – helyeselt sóhajtozva. – Úgy mássz be, hogy lássam a puncid! – Az újabb utasításra megrándult a nyakam, de megtettem. Nem az voltam, aki addig. Egy üres test, egy porhüvely, aminek nincsenek érzései. Mindent megtettem, amit kért tőlem. Átvetettem egyik lábam a jakuzzi falán, majd mélyen behajolva a másikat is. – Istenem, ezt el sem hiszem! – nyüszítette felakadt szemmel, közben tovább játszott magával. Nagyot nyeltem. – Dőlj be! – Megtettem.

A kád szélére támaszkodtam, és mély betekintést engedtem a lábam közé, kitárulkoztam teljesen, ahogy kérte. Hallottam, ahogy megindult, majd ő is a meleg vízbe lépett. Újabb nagy légvétel után lehunytam a szemem, és vártam. Mögém állt, végigsimította a hátam, aztán a fenekemet, és benyúlt a lábam közé, de elvette a kezét. A vízbe dugta, aztán újra az ölemhez nyúlt. Nem tiltakoztam, némán tűrtem. Az ujját végigfuttatta a nyílásomon, aztán belém mélyesztette. Erősen markoltam a jakuzzi szélét, oldalra döntöttem a fejem. Párszor megismételte ezt, majd a csípőmbe markolt, és a férfiasságát a hüvelyemhez dörzsölte. Morgott, mélyről jövő hangok hagyták el a torkát, végül egy hatalmas lökéssel tövig tolta belém a farkát.

Felszisszentem a kellemetlen, feszítő érzésre a hüvelyemben. Lassabban mozgott, nem erőszakoskodott. Halkan lihegtem, amíg vérszemet nem kapott, és gyorsabb tempót kezdett diktálni, hangosan csattant a csípője a fenekemen, fröcsögött a víz körülöttünk. Egyik kezét a fejemre vezette, majd köré fonta a hajam, és erősebben döfött. Könnyedén siklott bennem, a testem megadta magát, a gondolataim azonban egy teljesen más helyen jártak.

– Élvezd! – szólt rám hangosan. Nem értettem, mire céloz, hiszen nem ellenkeztem. – Nyögj! – utasított. Nem ment. Továbbra is csak lihegtem, azonban még gyorsabb tempóra váltott, amitől felnyögtem. – Ez az! – helyeselt, és a hajamnál fogva húzta hátra a fejem. Lökött még rajtam kettőt, és belém engedte a mérgét. Lüktetett elernyedt tagja a hüvelyemben, majd kihúzódott belőlem, én pedig összecsuklottam.

Reszketett a lábam, és fájt a hasam az utolsó mély döfésektől. Elégedetten merült el a vízben, majd mosolyra húzta a száját.

– Tudsz te, ha akarsz, bár még egy kicsit finomíthatnál ezen. Megteszed nekem, ugye?

Gyűlölettel teli tekintettel néztem rá, és helyeseltem.

– Amit csak kívánsz.

– Imádom, amikor így nézel rám – nevetett. –Különösebben már nem motivál semmi. Ez az életvitelem, amiért te szörnyetegnek tartasz, pedig csak egy milliomos vagyok, aki előtt nincsenek szabályok. – biccentett. – Jó kurva lesz belőled, ha betörlek. – Szótlanul néztem, ahogyan önelégülten a medence szélének támaszkodott. – Na, menj! – intett. – Ott az a doboz az asztalon, a tiéd, hordd szépen!

Kiszálltam a jakuzziból, majd sietősen magamra kaptam a ruhámat, felvettem a fekete bársony dobozt, végül gyorsléptekkel elhagytam a lakosztályt. A liftben egy férfi várt.

A ruhát csak magamra vettem, nem volt lélekjelenlétem a cipzárral bíbelődni. A magas, rövid barna hajú pasi úgy nézett rám, mint aki még nem látott nőt. Ledermedtem, a tekintetem végig rajta tartottam. Megnyerő arcéle volt, gyönyörű kékeszöld szeme és olyan kiállása, ami azonnal elárulta, hogy ő bizony nemcsak egy férfi, aki betévedt ide.

– Hölgyem! – köszöntött apró mosollyal, majd a kezét nyújtotta felém. Nem tudtam, hogy bele merjem-e csúsztatni a sajátomat, de végül úgy döntöttem, hogy nem játszom az elérhetetlent, mert a franc tudta, hogy kinek a kije. Nem jár-e el a szája. A pillanat tört része alatt uralkodott el rajtam a paranoia.

– Köszönöm! – feleltem, majd beléptem mellé. Szorosan fogtam magam előtt a ruhát, hogy le ne hulljon a mellemről. Próbáltam elvonatkoztatni, attól, ami percekkel ezelőtt történt velem. Undorodtam a gondolattól, hogy fejet hajtottam annak az utolsó féregnek, de nem tehettem mást. Nem volt választásom. Semmi. Egy apró reménysugár sem volt, amibe belenézhettem volna, csak sötétség vett körül.

– Csak, egy pillanat az egész. – Hirtelen mögöttem termett, majd a hátamra tette a kezét, mire azonnal megfordultam. Feldúlt voltam, zaklatott, és még ő is fogdosni akart. – Semmi gond – intett nyugalomra. Ahogy a szemébe néztem, és éreztem azt a melegséget, amit magából ontott, talán kicsit meg is nyugodtam. – A cipzár – mondta, majd félmosolyra húzta vékony ajkát. – Fordulj meg, segítek. – Már csípőből ment a szófogadás, így hátat fordítottam neki, és engedtem, hogy felhúzza a ruhám cipzárját.

Közel jött hozzám, éreztem a leheletét a nyakamban. Reszkettem az érintésétől, pedig tisztelettel bánt velem. Lehet, pont ez volt a baj.

– K-köszönöm – dadogtam, és mereven néztem a lift ajtaját.

– Rögtön visszakísérlek a szobádba – felelte, aztán megnyomta a négyes szám melletti gombot a panelon. Csendben vártuk meg, hogy megérkezzen a lift. Nagyon levegőt sem mertem venni, éreztem a hátamon a tekintetét.

Noha egy pillanatra megnyugtatott, mégsem mertem megfordulni. Tudtam, ha újra ránézek, akkor olyan gondolatok fészkelik be magukat a fejembe, amiknek semmi keresnivalójuk nincs ott. Az érintése jólesett, viszont... Viszont megrémített maga az egész szituáció. Nem tudtam, hogy kiben bízhatok, és kiben nem. Kedves volt, de mégis úgy éreztem, hogy ez csak egy álarc. Új volt még nekem ez az egész, és nem igazán akartam, hogy sokáig tartson, sőt egyáltalán nem akartam, hogy tartson valameddig is. Nem akartam itt lenni! Lehunytam a szemem, úgy vártam, hogy megérkezzen a lift. Csak el akartam szaladni, elbújni. Sírni tudtam volna, de valamiért nem ment. 

– Itt is vagyunk – biccentett. Felkaptam a fejem, az ajtó felé indultam, ekkor azonban a karom után nyúlt, átfogta a derekam, és kivezetett a liftből. Megrezzentem az érintésétől. Idegesen pillantottam rá, válaszul mosolygott. – Gyere, elkísérlek. – Nem tudtam hová tenni azt a végtelen nyugodtságot, ami kirajzolódott az arcán.

Talán hinnem kellene neki, gondoltam. De mégis mit hihetnék? Miben hihetnék? Ez egy bűnbarlang, tele romlott, gonosz és könyörtelen emberekkel; mind egyet akarnak: szenvedést látni mások arcán. Ő miért lenne más? Azért, mert kedvesen nyúlt hozzám? Azért, mert elkísér? Hiszen ez a munkája. Munka... Miféle munkahely? Miféle munka ez?

– Azt hiszem, ez a szobád – mutatott az ismerős ajtóra. Nem szóltam, csak bólintottam. Mégis mit mondhattam volna?

Az ismerős folyosó fényekkel volt kivilágítva. Nem sok mindent láttam az épületből, de ezt a folyosót nagyon jól ismertem, ahogy a szobám ajtaját is. Lelassította lépteit, elengedett, aztán elém sétált. A padlót bámultam, nem mertem ránézni.

– Kérlek – szólt. – Tőlem nem kell félned, én nem akarlak bántani, csak vigyázok rád.

Vigyázol rám? Tettem fel a kérdést magamban. Ha annyira vigyázni akarsz rám, akkor vigyél el innen!

Legszívesebben kimondtam volna. Ő is csak egy a sok közül, könyveltem el végül magamban. 

– Köszönöm – mondtam. Idegesen kapkodtam a tekintetemet a padló és az ajtó között, végül a kilincsre tettem a kezem.

– Nagyon szép vagy.

– Köszönöm – dadogtam zavartan.

– Miért nem nézel rám? – kérdezte. Meglepett. Miért néznék rá? Miért néznék a szemébe? Azért, hogy lássa a lelkem? Azt, hogy ezer sebből vérzik? A nyelvemre kellett harapjak, hogy ezt ne mondjam ki, inkább vettem egy nagy levegőt, és azt válaszoltam, amit hallani szeretett volna:

– Mert félek.

– De hiszen mondtam, hogy tőlem nem kell félned. – A hangja lágy volt, az ujját az államra tette, hátrahőköltem. – Kérlek, nézz rám! – emelte fel a fejem. Kénytelen voltam ránézni. A szeme csillogott, gyönyörű színekben pompázott a tekintete, de nem tudtam, hogy ez most nekem szól, annak, hogy komolyan szépnek gondol, vagy annak, hogy látja a rettegést benne. – Snake vagyok, Vergilius szolgálatában. Én vigyázok a lányokra – mutatkozott be.

– Raven – mondtam én is a nevem. 

– Nagyon titokzatos egy név – döntötte oldalra a fejét, és félmosolyt villantott, mintha kicsit gonosz lett volna a mimikája.

– Köszönöm – feleltem. Menekülni akartam a közeléből, de nem tudtam megmozdulni, úgy éreztem, hogy földbe gyökerezett a lábam. Mintha hatott volna rám.

– Sajnálom, hogy itt vagy.

– Én is sajnálom.

– Hidd el, idővel jobb lesz.

Idővel? Miféle idővel? Miért lenne jó?

– Ez borzasztó, de nem tudok mit tenni, el kell viselnem – csúsztak ki a szavak. Úgy éreztem, hogy kimondhatom, amit gondolok, így hát az igazságot mondtam, azt, amit valójában éreztem. – Nem hiszek benne.

– Miért nem hiszel?

– Nem tudom – mondtam halkan. – Nincs miben. Elfordult tőlem a világ.

– Pedig a szemedben ott az egész világ. Egy gyönyörű világ. – Csendben néztem őt. Nem értettem, hogy miért mondta ezt. Valószínűleg csak a lábam közé akart férkőzni, mint mindenki. Elillantak a pozitívumok a lelkemből. Összehúztam a szemem, és résnyire nyitottam az ajkam. – Nos, jó éjszakát, Raven.

Csak hümmögtem, nem válaszoltam. Miért kívántam volna neki jó éjszakát? Elsétált mellettem, én pedig beléptem a szobába.

Pár pillanatig csak álltam a helyiség közepén. A szívem hevesen dobogott, azt hittem, hogy elájulok, de valami más történt. Öklendezni kezdtem. A fürdőbe rohantam, majd a WC elé térdeltem, és elhánytam magam. Nem bírta bevenni a gyomrom ezt a sok szart. Undorodtam magamtól. Attól, amit tettem, mintha nem is én lettem volna. Hiába bizonygattam, hogy muszáj, hogy meg kell mindent csinálnom azért, hogy életben maradhassak, egyszerűen a lelkem nem bírta a rá nehezedő nyomást.

Levetkőztem, aztán beálltam a zuhany alá. Nagyon sokáig folyattam magamra a vizet. Azt hittem, ha elegendő időt töltök a tus alatt, akkor megtisztulok. Azt hittem, hogy ez működni fog, de tévedtem. Semmi nem történt. Még jobban undorodtam magamtól, de hittem, ha összeszedem magam, akkor talán megváltozik valami. Valami… Sosem vágytam még ennyire haza.

A dobozban egy kristály karkötő volt. A fizetség, alamizsna azért, amit elvett tőlem, a lelkemért.

5. fejezet

Torkosok, falánkok

Azt álmodtam, hogy elkéstem a munkából, de amikor kinyitottam a szemem, abban a szobában voltam, ami pár napja otthonomul szolgált. Erős szó az, hogy otthon. A börtön találóbb. Oldalra pillantottam, Lykke még aludt. Gyönyörű nő volt. Fájt érte a szívem, hogy elvették tőle a lehetőséget, hogy valóra válthassa az álmát, és modell legyen. Elgondolkodtam azon, hogy nekem mi volt az álmom.

Sad Bearben és Helenában túl sok mindenről nem lehetett álmodozni azon kívül, hogy ott akarja hagyni az ember az egészet. De én nem akartam, vagyis... Megfordult a fejemben, nem mondom, hogy nem, de a család visszahúzott. A közösség. Az a kis társadalom, amit az öregek építettek fel évtizedekkel ezelőtt, de lehet, hogy jóval régebben. Szerettem. Büszke voltam rá, hogy a tagja lehetek. De mindezt csak múlt időben, mert akkor minden volt a helyzetem, csak nem reményteli. Nem tudtam, hogy mi vár aznap, másnap, egy hét múlva. Azonban tisztában voltam azzal, hogy mit kell tennem, ha mindezt túl akarom élni: engedelmeskednem kell. Nem igazán tetszett a választás, de mi mást csinálhattam volna? Össze kellett szorítanom a fogam, és azt tennem, amit mondanak. Talán megesik rajtam a Nagy Szellem szíve, és megkímél. Hinnem kellett benne. Nem akartam újabb verést, nem akartam, hogy bántsanak, hogy újra megerőszakoljak, hogy idegen kezek érintsenek. Élni akartam, de ennek ára volt. Túlságosan is drága ára, ám kénytelen voltam megfizetni. Ezen a napon eldöntöttem, hogy hatalmat adok mások kezébe, hogy a testemmel rendelkezzenek, de a lelkem nem kaphatják meg, sosem.

Felkeltem, majd kisétáltam a fürdőszobába, belenéztem a tükörbe. Az arcomon már csak szürke volt az a folt, ahol Vergilius megütött. A lábam remegett, ahogy az előző éjszakára gondoltam, de le kellett győznöm a belső rettegést. El kellett hitetnem magammal, hogy ezt a túlélés érdekében teszem. Meg kell tennem! Ismételgettem magamban. Összefogtam a hajam, majd megmostam az arcom. Egy pillanatig azt hittem, hogy a víz lemos rólam mindent. Semmi nem történt. Megtörölköztem, aztán visszasétáltam a szobába.

– Reggelt – szólalt meg mögöttem Lykke, amikor az ágyam felé léptem. – Minek keltél fel? Aludj még! – vetette oda hanyagul, majd felém fordult, megdörzsölte a szemét.