Karin Bojs

Az én európai
családom

54 000 év genetikai öröksége
– részlet –

Fordította: Harrach Ágnes

The cost of this translation was defrayed by a subsidy
from the Swedish Arts Council, gratefully acknowledged.

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Min europeiska familj. De senaste 54 000 åren
© Karin Bojs, 2015
First published by Albert Bonniers Förlag, Sweden, in 2015
Published by agreement with the Kontext Agency
Hungarian translation © Harrach Ágnes, 2021
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2021
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978-963-493-104-1

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Főszerkesztő: Horváth Balázs
Felelős szerkesztő: Kovács Zoltán
A borítót Eva Lindeberg terve alapján Janković Milán készítette.
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Tartalom

A temetés

A vadászok

A Trollgyerek 54 000 évvel ezelőtt

A neandervölgyiek Lipcsében

A furulyások

Elsőként Európában

Mamutok Brünnben

Crô-Magnon

Az első kutya

Dogger-föld

Véget ér a jégkorszak

Sötét bőr, kék szem

Az éghajlat és az erdő

Számi lennék?

Megjelenik életünkben a kerámia

Jönnek a földművesek

A földművesek

Szíria

Csónakkal Ciprusra

Az első sör

A földművesek nyugatra hajóznak

Sírokra épült házak

Konfliktusok Pilsenben és Mainzban

Vetés és napfelkelte

A földművesek partra szállnak Skånéban

Ötzi

Falbygden, Falköping város környéke

Vadászgének és földművesgének

Az indoeurópaiak

Az első lovak

A DNS-nyomok keletre vezetnek

Harci balták

A harangedényesek, a kelták és Stonehenge

A nebrai korong Halléban

A sziklavésetek népe

Vas és pestis

Vajon viking vagyok?

Az anyák

Hitler és Sztálin öröksége

A fa és a forrás

Kérdések és válaszok a DNS-sel kapcsolatban

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Hivatkozások, ajánlott irodalom és utazási tanácsok

Anitának és Görannak,
akiktől a génjeimet örököltem

A temetés

Mialatt ezen a könyvön dolgoztam, meghalt az édesanyám, Anita Bojs. Temetésére számos barát és ismerős jött el – lényegesen többen, mint remélni mertem. Viszont nagyon kisszámú volt a rokonság. Mindannyian elfértünk az első padban, a bátyám és én házastársainkkal, valamint a három szépen felöltöztetett unoka.

Kora nyár volt, virágzott az orgona a göteborgi Vasa-templom kertjében. Közösen énekeltük az ismert svéd egyházi énekeket, Den blomstertid nu kommer (Virágot bont minden ág), majd Härlig är jorden (Oly csudás itt e táj). Én választottam az utóbbi éneket, mert úgy érzem, néhány sora nagy vigaszt nyújt: Tidevarv komma, tidevarv försvinna, släkten följa släktens gång (Nemzedékek, korok egymásba fonódva, követik egymást, örök idők óta).1

A templomi búcsúztatás utáni családi megemlékezésen tartottam egy rövid beszédet. Elsősorban a gyerekekhez, az unokákhoz szóltam, szerettem volna, ha a körülmények ellenére büszkék lennének nagymamájukra. Ők már csak egy idős nénit ismerhettek, akit megviselt a sors, és akinek sokat ígérő karrierje már életének ötvenes éveiben véget ért. Akkor jelentkezett egy sor súlyos probléma: betegségek, válás, konfliktusok, függőség…

Ezért az unokáknak és a többi vendégnek édesanyám életének első feléről beszéltem. A kitűnő tanulóról, aki annak ellenére, hogy lány volt, és egyszerű körülmények közül származott, a híres Karolinska Intézetben (Orvostudományi Egyetem) tanulhatott. Meséltem gyermekkoráról, mikor egy kis bányatelepülés népiskolájának emeleti lakásában laktak, ahol Berta, anyai nagyanyám tanítónősködött. Pénzük nemigen volt, mégis gazdagok voltak, összetartoztak, tudásszomj, zene, művészet és irodalom töltötte ki napjaikat.

Idéztem néhány sort édesanyám naplójából, amelyre hátrahagyott dolgai közt bukkantam. „Szigorúan titkos”, ez állt a borítón gyerekes írással. Egy nyár emlékeit írta le benne, amikor néhány hetet Värmland tartományban töltött a nagymamájánál, tehát az én anyai dédanyámnál, Karolina Turessonnál, alig negyven kilométerre a norvég határtól. Odaát tombolt a II. világháború. De az unokatestvérek hancúrozása a csillogó Värmeln-tó stégjén felhőtlenül boldog volt, így utólag nézve.

Én soha nem találkozhattam anyai nagyanyámmal vagy anyai dédanyámmal. Széthullott családom számtalan problémája miatt alig-alig találkoztam rokonokkal. Talán épp ezért törtem annyit a fejem azon, hogy kik is lehettek a rokonaim, vajon honnan jöttek. Tízéves korom óta izgatnak ezek a kérdések.

Apai nagyanyámmal, Hildával és nagyapámmal, Erickel legalább néhányszor találkozhattam. A látogatásaink náluk gyermekkorom legszebb emlékei közé tartoznak. Olyan jó illata volt a kalmari házuknak! A falak telis-tele festményekkel, és nagyapa saját kezűleg díszítette képeivel az ajtókat, a falakat és a bútorokat. Nagymama és nagypapa szívesen mesélt a saját gyerekkoráról, de korábban élt rokonokról már nem.

Most, felnőttkoromban hozzáértő családfakutatóktól kaptam segítséget, hogy felkutassam Berta, Hilda és Eric családját sok-sok generációra visszamenően. Fiatalon nevetségesnek találtam a genealógiát, ám felnőttként több tiszteletet érzek iránta. Rádöbbentem, hogy az ősök iránti érdeklődés mennyire fontos része a világ számos kultúrájának. Sok, írással nem rendelkező népcsoport tagjai akár tíz generációig is fel tudják sorolni felmenőiket – ez körülbelül ugyanannyi, amennyire a sikeres svédországi genealógusok vissza tudják keresni őseiket. A Bibliában hosszú családi láncokat olvashatunk, a legrégebbieket több mint kétezer éve írták le, s azelőtt is már időtlen idők óta szálltak szájról szájra.

A bibliai korok óta jelentősen javultak felmenőink kutatásának módszerei. A technika épp napjainkban páratlan fejlődésen megy keresztül. Mintegy ötven évvel ezelőtt néhány úttörő kutató elkezdte összehasonlítani a vércsoportokat és az egyes genetikai markereket, így próbálták vizsgálni a rokoni kapcsolatokat és a történelmi népvándorlásokat. Akkoriban alig néhány éve tudtak a DNS-molekulák létezéséről, s mindössze a tudósok nagyon szűk köre volt e tudás birtokában. Csupán 1955-ben vált először lehetővé, hogy egyetlen parányi baktérium teljes DNS-állományát megvizsgálják. Ezután viszont szédületes sebességet vett a fejlődés. Tulajdonképpen sokkal drámaibb a változás a biotechnika területén, mint a számítástechnikában, csakhogy a számítógépek, a telefonok és az internet újdonságai jóval inkább láthatók a széles közönség számára. A számítástechnikai iparban szokták emlegetni Moore törvényét, mely szerint a számítógépek kapacitása kétévenként megduplázódik. A DNS-szekvenciák leolvasásának fejlődése ennél sokkal gyorsabb.

Néhány év óta lehetőség van arra, hogy mindössze pár óra alatt teljes elemzést kapjunk egy ember teljes genetikai örökítőanyagáról. Sőt, a kutatók több tízezer éve – kivételes esetekben több százezer éve – halott emberek DNS-állományát is tudják analizálni. Egy ilyen elemzés, amelynek ára néhány évtizede még milliókra rúgott, ma már néhány száz koronáért elérhető. Az árak látványos csökkenésének köszönhetően a szakemberek világán túl is egyre jobban terjed ez a technika. Már a családfakutatást végző magánszemélyek is elkezdték használni a DNS-kutatás eredményeit. A DNS-szekvenciák apró eltéréseinek segítségével ismeretlen másod- és harmadfokú unokatestvérekre vagy még sokkal régebben – a legutóbbi jégkorszakban, netán még korábban – élt rokonokra bukkanhatunk.

A DNS-technika fejlődését tudományos újságíróként, a Dagens Nyheter című országos napilap tudományos főszerkesztőjeként figyeltem közelről az elmúlt tizennyolc évben. Szemmel követhettem a bűnügyi technika, az orvostudomány és a biológiai kutatás terén végbemenő forradalmi változásokat, majd azt, hogy újabban a régészet és a történelem terén is egyre gyakrabban hasznosítják a DNS-technikát.

Jelen könyv kísérlet arra, hogy összefonjam a szálakat: a professzionális tudósok Európa korai történelmére vonatkozó legújabb eredményeit saját családom történetével. Munkám során tíz országba látogattam el, több száz tudományos tanulmányt olvastam el, és hetvennél több kutatóval készítettem interjút. Most már kezdenek kirajzolódni előttem a szálak, amelyek összekötik anyai dédanyám, Karolina, apai nagyanyám, Hilda és apai nagyapám, Eric életét az emberiség történelmében réges-rég lejátszódott eseményekkel. Ezeken a leszármazási szálakon osztozom Európa népességének legnagyobb részével.

Kezdjük tehát egy olyan eseménnyel, amely korai rokonainkkal történt a Genezáreti-tó közelében körülbelül 54 000 évvel ezelőtt.

A vadászok

Annika szülte Märtát, aki Karin édesanyja lett.
Karin szülte Annikát, aki Karin édesanyja lett.
Karin szülte Kajsát, aki Karolina édesanyja lett.
Karolina szülte Bertát, aki Anita édesanyja lett.
Anita szülte Karint.

A Trollgyerek 54 000 évvel ezelőtt

A nő, aki később a rokonom lesz, gyors léptekkel halad a lejtőn. Siet le a völgybe a tóhoz, amelyet ma Genezáreti-tónak nevezünk. Akkor a tó víztükre sokkal nagyobb volt. Korunk geológusai a formája után a Lisan nevet adták a korabeli tónak, melynek jelentése „nyelv”. Hogy a nő és az a csoport, amelyhez tartozott, milyen nevet használt a nagy vízre, nem tudjuk.

A nő fiatal és karcsú, haja göndör és fekete, bőre sötétbarna. Ő maga meztelen, mindössze derekán van egy fonott zsinór. Erről a derékzsinórról pirosra és zöldre festett kagylóhéjak csüngenek, és ritmikusan lengnek minden lépésére. Két meztelen melle között egy amulett függ bőrszíjon – gazellaszarvból készült kicsiny madáralak.

Fenn a hegyen egy férfival találkozott, akinek ivarsejtjei most ott lapulnak a méhében. A férfi körülbelül ugyanolyan magas volt, mint ő, de sokkal erősebb. Lehet, hogy erőszakkal tette magáévá, és ha így volt, nemigen volt esélye a védekezésre. A férfi arca nem hasonlított azoknak a férfiaknak az arcához, akikkel addig találkozott. Orra sokkal nagyobb és szélesebb volt, s az egész arca valahogy előreugrott. A férfi szeme is barna volt, de a bőre világosabb, és a haja egyenes szálú. Főleg a szaga volt teljesen más. De a nő ezt csak akkor érezte, amikor a férfi egész közel került hozzá. Fanyar és idegen szaga volt.

Annak ellenére, hogy a férfi és a nő annyira különböző volt, a nő testében elkezdett növekedni a gyermek. Amikor eljött az ideje, hogy megszülje, már tél volt. A kicsiny csapat még mindig a Lisan-tó partján tartózkodott, de néhány tíz kilométerrel délebbre vonultak, vissza a régi hazájuk irányába, ahonnan egykor eljöttek. A sziklafalnak támasztva felvertek néhány egyszerű szélvédő alkotmányt, és remélték, hogy nyugtuk lesz azoktól a lényektől, amelyek az új hazában mutatkoztak. A Másfélék. Vagy a trollok, ahogy néha nevezték őket. Hűvös eső esett. Már nem nyíltak a piros tulipánok, mindössze néhány száraz kóró lengedezett a tó partján.

Nehéz szülés volt, de a nő és a gyerek is túlélte. Fiú született – szokatlanul nagy és erős fiúcska. Rokonom belecsavarta egy gazellabőrbe, és óvatosan lerakta a száraz fűből összehordott ágyra. Három nap múlva a sámánnő tartott egy szertartást. Vadul táncolt, amíg fel nem ért az istenekhez. A többiek ezalatt a tűz körül ültek és énekeltek. Amikor a sámán visszatért közéjük az istenek világából, sok mindent mesélt nekik a gyerek jövőjéről. Azt mondta, hogy a fiúcskának sok-sok leszármazottja lesz. A világ minden tájára elvándorolnak majd, és minden földön elterjednek végeláthatatlanul. – Az istenek fiának fogják nevezni, s az istenek adjanak erőt neked is, hogy fel tudd nevelni – mondta a sámán az újdonsült anyának. Nem szokott ilyen különös szavakat mondani a megszületett gyerekekkel kapcsolatban. De a sámán bölcs volt. Megértette, hogy a nőre, aki később a rokonom lesz, külön feladatot kell kiszabni, hogy a gyerek életben maradjon. A csapat nem veszíthet el több gyermeket, mert akkor nincs esélyük a túlélésre az új hazában.

A kisfiú szerencsére erős és egészséges volt. Jó étvággyal evett. Először anyatejet, majd lekapart húst és különböző növényeket. A patakokból ivott vizet, és még csak nem is fájt a hasa tőle. Ám nem pontosan ugyanúgy nézett ki, mint a többi gyerek. Világosabb volt a bőre. Kisebb álla volt, amely furcsán behajlott a nyaka felé. A szemöldöke is vastagabb volt. Amikor megnőtt a haja, nem lett göndör, hanem hosszú, egyenes tincsekben lógott. Amikor nem hallotta az anyja, a többiek Trollgyereknek nevezték. Szeretettel mondták, de sejtették, hogy honnan származik.

Egy idő múlva mégis elmerészkedtek az északra lévő hegyekig annak ellenére, hogy ott voltak a Másfélék. Az a terület, amelyet ma Galileának hívunk, nagyon alkalmas volt az életre – tele gazellákkal, őstulkokkal és más vaddal. Találtak egy hatalmas, pompás mészkőbarlangot, amely védelmet nyújtott a tél ellen. Csak ritkán pillantottak meg valakit a Másfélék közül, leginkább csak a messzi távolból. Azok nagyon furcsán beszéltek, nem lehetett érteni, mit mondanak, és a ruhájukat egyáltalán nem díszítették semmivel sem.

A Trollgyerek későn tanult meg beszélni, és a többi gyerektől eltérően nem kedvelte a meséket. De a pattintott kővel, a fával és a bőrrel ugyanolyan ügyesen bánt, mint bárki más. Csak meg kellett mutatni, hogyan csinálja. A telek akkortájt szokatlanul hidegek, csapadékosak és kemények voltak. Sok kisgyerek megbetegedett, néhányan meg is haltak. De a Trollgyerek szépen nőtt, és egyre erősebb lett. A csoport jól viselte gondját. Külön is odafigyeltek rá, ahogy az már a kissé más csapattagok esetében lenni szokott. Azonkívül – de ezt sosem mondták ki hangosan – féltek is kissé, hogy valaki majd jön, és elveszi tőlük.

Néhány évvel később meghalt az anya, de semmit sem árult el a férfiról, akivel találkozott azon a tavaszi napon, amikor virágoztak a piros tulipánok a lejtőkön. És a sámán szava valóra vált. A Trollgyereknek valóban számtalan utóda lett, akik szétszóródtak a világ minden tájára végeláthatatlanul.

A neandervölgyiek Lipcsében

A ma élő legtöbb ember, így én is, számolhat azzal, hogy van néhány trollgyerek az ősei közt. Génjeink egy kis része a „Másféléktől” származik, akiket ma neandervölgyi ember2 néven ismerünk. A hozzám hasonló európai emberek esetében a neandervölgyi gének a teljes DNS-állomány alig két százalékát teszik ki. Ez annyit jelent, mintha a nagymamám nagymamájának a nagypapája neandervölgyi lett volna. A Trollgyerek tehát, akinek neandervölgyi volt az apja, lehetne a nagymamám nagymamájának az apja. Ez természetesen nem így volt. Nagymamám ükapja a 19. században élt. A neandervölgyiek és a modern emberek3 közti kereszteződés sokkal korábban történt, mintegy 54 000 éve.

Azonban a tulajdonságok tovább élnek. Ennek az a magyarázata, hogy akkoriban nagyon kicsi volt a népesség. Ezért lehetett a neandervölgyiekkel történt néhány kereszteződésnek ilyen nagy hatása. Ráadásul némely neandervölgyi tulajdonság még előnyös is volt. Növelték az esélyt a túlélésre és arra, hogy az adott egyednek saját gyermeke lehet.

A neandervölgyiekkel való szexuális találkozás valahol a Közel-Keleten történhetett – azon a folyosón, amelyen minden ember áthaladt útban Afrikából a többi világrész felé. Megeshetett akár Galileában is, mert az ottani régészeti leletek kimutatták, hogy a modern ember és a neandervölgyiek egy időben éltek ott. De történhetett kissé északabbra is, például a mai Libanonban.

A neandervölgyiek érkeztek előbb arra a területre. Őseik több százezer évvel előttünk vándoroltak el Afrikából. Nyugat-Spanyolországtól Kelet-Szibériáig mindenütt rábukkanhatunk a neandervölgyiek nyomaira. Az első lelet egyike a németországi Neanderthalban (Neander-völgy) bukkant fel, innen származik a „Neander-völgyi ember” elnevezés.

A 19. századi német őslelet felbukkanásától egészen a legutóbbi évtizedekig a legtöbb tudós azt hitte, hogy a mai európaiak a neandervölgyiek egyfajta ük-ükunokái. Azt képzelték, hogy itt alakultunk ki, más népcsoportoktól hosszú ideig elzárva, s így alakult ki jellegzetesen európai kinézetünk világos bőrrel és egyenes szálú hajjal. Úgy gondolták, hogy az Ázsiában és Afrikában élő népeknek külön fejlődéstörténetük volt. Az ázsiaiak őse például a pekingi és a jávai előember lehetett. Ezeket a gondolatokat nevezzük multiregionális hipotézisnek. Bár jórészt helytelenek, van bennük egy parányi igazság. A DNS-technika ezeket a apró szemcséket tette láthatóvá.

A svéd születésű Svante Pääbo genetikus mindenkinél többel járult hozzá, hogy az ősi DNS-ek tanulmányozásával fel lehessen térképezni az emberiség korai történetét. Ma a világ egyik legismertebb kutatója – a németországi Lipcsében lévő neves Max Planck Evolúciós és Antropológiai Intézet Genetikai Részlegének vezetője, az intézet egyik alapító tagja.

Jelen könyv írása során két alkalommal látogattam el az intézetbe. Egy külön erre a célra tervezett hatalmas épületben helyezkedik el, melynek üvegfalain folyamatosan áramlik be a fény. Az épület közepén egy átrium található, benne egy tó vize csillog, körülötte dús zöld növényzet. A bejáratnál magas mászófal, amelyet Pääbo utasításai alapján készítettek. Négy emelet magas, akárcsak maga az épület. Itt gyakorolnak a fiatal kutatók, mielőtt terepmunkára indulnának Afrikába, hogy a magas lombkoronában élő majmok életét tanulmányozzák. A mászófal mellett áll egy zongora, itt próbál a kórus. Ebből is látszik, hogy eléggé különleges intézetről van szó. A kutatók különböző tudományterületeken dolgoznak, mint például a pszichológia, a paleontológia és a lingvisztika, hogy jobban megértsék, miként alakultunk olyan emberré, amilyenek ma vagyunk. A kutatóintézet legfontosabb ágazata a molekuláris biológia és a DNS-kutatás.

Az ősi DNS-ek szekvenálására szolgáló különleges laboratórium a pincében van, hogy lehetőleg minden nemkívánatos szennyeződést kizárjanak. Itt lenn küzdenek Pääbo és fiatal munkatársai, hogy előbbre vigyék a technikai fejlődést. Ma már számos vetélytársuk van különböző országokban, de a lipcsei csapat még ma is világelső. Azon a héten, amikor másodszor keresem fel az intézetet, épp egy 400 000 éves spanyolországi előember DNS-éről szóló tanulmányt publikálnak – tehát egy olyan korból, amikor a neandervölgyi ember még ki sem fejlődött.

Pääbo az élkutatással foglalkozik, ez hajtja előre a tudást és a technikai fejlődést. Ennek ellenére hírnevét a neandervölgyi embernek köszönheti, az egyre nagyobb felbontású neandervölgyi DNS-elemzései tették a széles nyilvánosság körében is ismertté nevét. Amikor belépek az irodájába, egy neandervölgyi ősember csontváza az első, amit meglátok, beszorítva az íróasztal és az ülőgarnitúra közé. Különböző ásatásokon talált csontok másolataiból állították össze. Az ősember alacsony, de erős alkatú. Maga Pääbo viszont hórihorgas, és arca keskeny.

Világszerte sorra jelentek meg a kutatásairól, no meg a különös családi hátteréről szóló cikkek, mivel a Nobel-díjas Sune Bergström, a stockholmi Karolinska Intézet rektorának házasságon kívül született fia. Ő maga is írt egy érdekes önéletrajzot, melynek A neandervölgyi címet adta, s ebben elsősorban édesanyját, Karin Pääbót, az Észtországból menekült élelmiszervegyészt állítja előtérbe. Tizenhárom éves korában édesanyja elvitte Egyiptomba, ahol a fiúcskát lenyűgözték a múmiák. Így kezdődött kutatói életpályája. Stockholm déli elővárosában, Bagarmossenben nőtt fel, a Svéd Honvédség Tolmácsképzőjében (mely a hadsereg legkeményebb képzésének számít) megtanult oroszul, később az Uppsalai Egyetemen egyiptológiai és kopt nyelvi tanulmányokba kezdett. Néhány év múlva otthagyta az egyiptológiát, és inkább orvosnak készült. Négy év tanulás után sejtbiológiai kutatásokba kezdett.

Feladata az volt, hogy egy adott vírusproteint tanulmányozzon, ám közben titokban megpróbált több ezer éves múmiákból DNS-t izolálni. Főnöke minderről semmit sem tudott, Pääbo csak első tudományos cikkének megjelenés előtt szólt róla. Ez egy NDK-beli folyóiratban jelent meg, mivel Pääbo az első múmiamintákat egy kelet-berlini múzeumból szerezte be. Később kiderült, hogy amit Pääbo szenzációs múmia-DNS-nek hitt, feltehetően mai emberektől származó szennyeződés volt. De felkeltette az érdeklődést az ötlet iránt. Bebizonyította, hogy a DNS sok ezer éves szövetben is életképes maradhat.

Nyugaton figyelemre sem méltatták a kelet-németországi cikket, de egy évvel később a brit Nature tudományos folyóiratban is megjelentetett egy tanulmányt. Ez már óriási feltűnést keltett. Többek között levelet kapott a kaliforniai Berkeley Egyetemről Allan Wilsontól, aki akkor az evolúció és a DNS területén a világ legkiválóbb kutatójának számított. Wilson azt írta, hogy szeretne „Pääbo professzor” laboratóriumában dolgozni. Pääbo még alig töltötte be a harmincat, doktori disszertációjával sem volt kész, és természetesen saját laboratóriuma sem volt. Végül ő utazott el Kaliforniába, és Wilson laboratóriumában dolgozott. Wilson és csapata akkor már alkalmazni kezdte a DNS-technikát az emberiség korai történetének kutatására.

1987-ben publikálták az első tanulmányt, melyben a DNS-technika segítségével kimutatták, hogy a ma élő emberek Afrikából származnak. Közös ősanyánk egy Afrikában élő nő volt körülbelül 200 000 évvel ezelőtt, őt „mitokondriális Évának” nevezték el. A név természetesen utalás a bibliai teremtéstörténetre. A mitokondrium a sejtekben található különleges sejtszervecske, amelyben kevés DNS is található. Akkoriban az ember származására vonatkozó valamennyi DNS-elemzés még kizárólag a mitokondriális DNS-re épült. Ezt ugyanis lényegesen könnyebb elemezni, mint a sejtmagban lévő DNS-t, mivel a legtöbb sejtben több ezer mitokondrium található, de csupán egyetlen sejtmag. A kutatásnak határt szab, hogy a mitokondriális DNS csak arra használható, hogy anyai ágon kutassuk a származást, mivel csak anyánktól örököljük a mitokondriumainkat.

Tehát már 1987-ben megvolt a kellő technikai háttér ahhoz, hogy eljussanak „mitokondriális Éváig”, holott munkamódszereik mai szemmel nézve elképesztően nehézkesnek tűnnek. Wilson laboratóriumának fiatal kutatói sorra járták Kalifornia szülészeti osztályait, és begyűjtötték a világ különböző pontjairól származó nők méhlepényét. Ezekből nagy munkával szekvenálták a tiszta DNS-t, majd primitív számítógépeiken kiszámolták az eredményeket.

„Éva” Afrikában élt mintegy 200 000 évvel ezelőtt. Ő minden ma élő ember ősanyja. Körülbelül 60 000 évvel ezelőtt az egyik leány leszármazási ág eltávozott Afrikából, majd elterjedt az egész földön.

Linda Vigilant, aki ma már Svante Pääbo felesége, akkor Wilson mellett volt doktorandusz. Néhány évvel később ő készített egy újabb tanulmányt „mitokondriális Éváról”. Akkor még mindig olyan gyengék és lassúak voltak a számítógépek, hogy számításai egy hetet vettek igénybe. De a DNS-technika óriási léptekkel fejlődött. Az egyik kaliforniai kutató kifejlesztett egy olyan másolási technikát, amelyet PCR-nek (polimeráz-láncreakciónak) nevezünk, s amelyért a kutatót néhány évvel később Nobel-díjjal jutalmazták. Ennek a másolási módnak a segítségével a kutatók egyetlen hajszálat is fel tudtak használni kutatásaikhoz, nem volt többé szükség egész méhlepényekre. A világ számos helyén munkálkodó antropológusok segítettek nekik hajszálakat gyűjteni a legkülönbözőbb népcsoportoktól. És a legelső tanulmányok eredményei kiállták a próbát. Mintegy 200 000 évvel ezelőtt élt egy nő Afrikában, akitől valamennyi ma élő ember származik. Ő mindannyiunk közös ősanyja.

Néhány évvel később, 1995-ben amerikai kutatók publikálták új kutatási eredményüket „Éva” férfi megfelelőjéről. Ő az „Y-kromoszóma Ádám” nevet kapta. A fejlődő DNS-technika és az egyre hatékonyabb számítógépek ekkor már lehetővé tették, hogy különböző világrészekről sok férfi Y-kromoszómáját összehasonlítsák. Az Y-kromoszómák sokkal több DNS-t tartalmaznak, mint a mitokondriumok, és apáról fiúra öröklődnek. Tehát csak tiszta apai ágon vezetett leszármazási kutatásra használhatók. A kutatás eredménye azt mutatta, hogy körülbelül 200 000 évvel ezelőtt élt egy férfi, aki valamennyi ma élő férfi ősapja. „Ádám” is Afrikában élt. Nincs több vita, a multiregionális elmélet megdőlt. A modern ember Afrikából származik.

Egyre jobban fejlődött a DNS-technika. Nem utolsósorban Svante Pääbo is nagyban hozzájárult ahhoz, hogy lépésről lépésre olyan módszereket fejlesszenek ki, amelyek alkalmasak a több ezer éves minták elemzésére. Állatfosszíliák analízise révén igyekezett megtanulni, hogyan lehet tisztán tartani a mintákat. A legnagyobb kihívást a por, a régi baktériumok, valamint a fosszíliákat összefogdosó modern emberek nyomai jelentették.

Pääbo Kalifornia után a Müncheni Állattani Intézetben kapott professzori állást. Szigorú szabályokat dolgozott ki két doktoranduszával együtt, hogy elkerüljék a laborminták szennyeződését. Az egész laboratóriumot minden éjjel UV-fénnyel sugározták; reggel úgy mentek a speciális laboratóriumukba, hogy nem léptek be más laboratóriumokba, ahol DNS-mintákkal dolgoztak, és számos további biztonsági intézkedést is betartottak.

1997 nyarán Pääbo publikálta a világ leghíresebb neandervölgyijének a DNS-analízisét – annak a csontváznak az elemzését, melyet a 19. század közepén Neanderthalban találtak. Sokkal részletesebb eredményekről tudott beszámolni, mint tizenkét évvel korábban a régi múmiák esetében. Elemzése a mitokondriális DNS-re épült, és egyértelműen kimutatta, hogy a neandervölgyi ember nem lehetett a modern európaiak elődje. Tehát nem vagyunk az ük-ükunokáik. Legalábbis nem egyenes, anyai ágon. Rokonságunk inkább úgy magyarázható, mintha távoli unokatestvérek lennénk, akik valahol messze a történelemben egy közös őstől származnak. Ennek a tanulmánynak hihetetlen visszhangja lett. Pääbo csillagként ragyogott a tudomány égboltján, elsősorban Németországban, ahol a neandervölgyi ősembernek egészen különös nimbusza van, amióta csak a 19. század közepén rábukkantak.

Töredelmesen bevallom, hogy annak idején lemaradtam ennek a világraszóló tanulmánynak a híréről. Mindössze néhány hónappal korábban kezdtem el tudományos szerkesztőként dolgozni a Dagens Nyheternél. Még nem tájékozódtam, melyek azok a szakmai folyóiratok, amelyeket egy tudományos újságírónak követnie kell, és még nem szerepeltem a megfelelő meghívólistákon, hogy előre informáljanak, vagy meghívjanak a sajtókonferenciákra. Néhány héttel később viszont találkoztam Oslóban Pääbóval egy géntechnikai szemináriumon. Együtt vacsoráztunk, s komolyan felkeltette érdeklődésemet a kutatási területe iránt. Azóta számos alkalommal készítettem vele interjút, hallottam az előadásait, és beszámoltam róla a Dagens Nyheter hasábjain, ha megjelent egy tanulmánya a világ valamelyik vezető tudományos folyóiratában.

A mitokondriumok elemzése után áttért a sejtmagi DNS kutatására. Mint már említettem, ez lényegesen bonyolultabb. Ám ha sikerül, sokkal összetettebb képet ad, ugyanis a mitokondriumok a teljes DNS-nek mindössze néhány ezrelékét tartalmazzák, és csak anyai ágon örökölhetők. DNS-ünk többi része a sejtmagban található, s ezt mindkét szülőnktől örököljük. Pääbo és kutatócsoportja 2009-ben publikálta a sejtmagi DNS első, vázlatos feltérképezését, s ez megerősítette a mitokondriumelemzésből kapott képet: a neandervölgyi ember nem őse a modern embernek, inkább genetikai unokatestvérünknek tekinthetjük.

Ahogy finomodtak az elemzési módszerek, újabb meglepő kutatási eredmények születtek. 2001 májusában Pääbo a munkatársaival együtt publikált egy átfogó tanulmányt, amely azt mutatta ki, hogy a neandervölgyi embernek és a modern embernek születtek közös gyermekei. Örökítőanyaguk tovább él bennünk. A neandervölgyi ember tehát nem halt ki teljesen.

Azóta még tovább fejlődtek az ősi DNS elemzésének technikai lehetőségei, s ma már éppolyan nagy felbontású képünk van róluk is, mint ha a tudósok minket vizsgálnának, minket, akik ma élünk.

Pääbo és munkatársai a következő végkövetkeztetésekre jutottak. A neandervölgyi ember valóban az ősünk, de csak mintegy két százalék erejéig. Amikor mi, anatómiailag modern emberek elindultunk Afrikából a világ minden tája felé, át kellett haladnunk a Közel-Keleten, többek között azon a területen, ahol ma Izrael és Galilea található. Akkor már ott éltek a neandervölgyiek. Egy ideig tehát egyszerre és egymás mellett éltünk ők és mi. Előfordult, hogy a két csoport tagjai között szexuális kapcsolatra került sor, amelyből utódok születtek, akiknek aztán szintén egészséges gyermekeik lettek.

Az Ázsiában, Ausztráliában és Amerikában élő mai emberekben valamennyivel több neandervölgyi DNS mutatható ki, mint az európaiakban. Bennük két százalékot meghaladó részarány található, míg egy átlagos európaiban valamivel kevesebb mint két százalék. Ez feltehetően a neandervölgyiek és a modern emberek között Ázsiában történt további kereszteződésekkel magyarázható.

Úgy tűnik, hogy azok, akik keletre, Ázsia, Új-Guinea és Ausztrália felé vándoroltak, egy másik előembertípussal is kereszteződtek, az ún. gyenyiszovai ősemberrel. Az Új-Guineában ma élő modern emberek genetikai állományában akár hat százalék gyenyiszovai DNS is kimutatható, s kisebb részarányban Kína népességében is.

Tulajdonképpen az afrikaiaknál is fellelhető a neandervölgyi örökség. Még az olyan hagyományos népcsoportokban is, mint a Nyugat-Afrikában élő jorubák vagy a Kongó-Kinshasában élő mbutik. De az ő esetükben egészen csekély százalékról van szó, ami azzal magyarázható, hogy európaiak és ázsiaiak a történelem során visszakerültek Afrikába.

Ma már léteznek olyan profitorientált vállalkozások, amelyek DNS-teszt készítését kínálják, s azt állítják magukról, hogy ki tudják mutatni, hány százaléknyi neandervölgyi vagy gyenyiszovai ember található az illető génállományában. Ám Pääbo szerint ezek a tesztek megbízhatatlanok. Akkora hibaszázalékkal dolgoznak, hogy az eredmény valójában semmit sem mond. Most már bánja, hogy munkacsoportja nem szabadalmaztatott egy ilyen tesztet, mert akkor teljesen más formában garantálhatnák a minőséget.

54 000 évvel ezelőtt a Közel-Keleten feltehetően előnyös volt egy kisgyerek számára, ha egy neandervölgyi génjeit hordta magában. Könnyen elképzelhető, hogy az ilyen gyerekek egészségesebbek voltak, és jobb volt a fertőzésekkel szembeni ellenálló képességük. Az Afrikából a Közel-Keletre vándorló ősapáink és ősanyáink nagyon kicsi csoportot jelentettek, lehet, hogy mindössze néhány tízen, esetleg néhány százan voltak. Egy-két generáció múlva, amely idő alatt csak egymással nemzettek gyermeket, elsatnyult az ellenálló képességük, s ilyenkor jót tesz a kívülről érkezett vérfrissítés.

Peter Parham amerikai immunológus talált egy olyan géncsoportot az emberi immunszervezetben, amely valószínűleg neandervölgyi örökség. Az ilyen gének 54 000 évvel ezelőtt nyilván sokat segítettek a Trollgyereknek és a hozzá hasonlóknak abban, hogy életben maradjanak. Lehet, hogy ma épp ezek a gének okozzák azt, ha túlságosan hatékony az immunrendszerünk, és néha ámokfutása kezd, s megnöveli az autoimmun betegségekre való hajlamot, mint például az MS és az 1-es típusú cukorbetegség esetében.

A kutatók találtak két neandervölgyi gént, amelyek befolyásolják az ételek zsírtartalmának lebontóképességét. E két gén közül az egyik jelenléte nagymértékben megnöveli annak a kockázatát, hogy az illetőben kialakul a 2-es típusú cukorbetegség. Ez a betegség szorosan összefügg a túlsúllyal, ami komoly problémát jelent manapság. Ám 54 000 évvel ezelőtt ez feltehetően nem volt akkora baj. Az első modern európaiak számára inkább előnyt jelenthetett, ha testük a lehető legtöbb zsírt tudta elraktározni, mert ez csökkentette az éhhalál kockázatát.

Pääbo kutatócsoportja talált néhány további gént is, amelyek feltehetően a neandervölgyi emberből kerültek a modern emberbe, és a bőrben és a hajban található keratin nevű anyagra vannak hatással. Mind az ázsiaiak, mind az európaiak örökölték a neandervölgyiektől ennek az ún. keratingénnek a különböző variánsait, de meglepő, hogy az európai és az ázsiai keratingének eltérnek egymástól. Egyelőre még tisztázatlan, hogy a neandervölgyi gének pontosan hogyan hatnak hajunkra és bőrünkre. Ha megkérdeznének, én arra fogadnék, hogy egyenes szálú hajunkat a neandervölgyiektől örököltük.

Maga Pääbo nem szeret találgatni, milyen is lehetett a neandervölgyiek haja és bőre. Ma már más DNS-kutatók kidolgoztak olyan teszteket, amelyek segítségével sejtésünk lehet a bőr, a szem és a haj színéről. Egy spanyol kutatócsoport azt állítja, hogy vörös hajra való hajlamot találtak a neandervölgyi emberben. Pääbo viszont úgy véli, hogy ezek a tesztek még túlságosan megbízhatatlanok ahhoz, hogy ő ilyen adatokat publikáljon. Amikor interjút készítek vele, megpróbálom meggyőzni, hogy a nagyközönség számára bizonyára érdekes információ lenne, milyen színű volt őseik szeme, bőre és haja. Elevenebb képet adna arról, hogy miképp élhettük meg a neandervölgyi emberrel való találkozásainkat. Pääbo ezt nem tartja kellő indoknak. De mégis elárul valamit, amit eddig még nem publikált: az általa elemzett neandervölgyiek egyikénél sem igazolható, hogy hajlamuk lett volna a vörös hajra. A legnagyobb felbontású eredmény, egy szibériai barlangból származó lelet esetében sötét haj mutatható ki a legnagyobb valószínűséggel.

Inkább arról a kb. 87 génvariánsról akar beszélni, amelyek szinte minden modern embernél megtalálhatók, de még egyetlen neandervölgyinél sem bukkantak rá. Az a gén, amelyet nagyon alaposan megvizsgáltak, a FOXP2 nevet kapta. Angliában él egy család, ahol az egymást követő generációkban több személy is súlyos beszédnehézségekkel küzdött. Valamennyiüknek pont az a génje hibás, amely egyértelműen hatással van beszédkészségükre. Az egerek és a csimpánzok ezen génje mindössze egyetlen kis ponton tér el egymástól. A csimpánzok és a neandervölgyi közötti különbség két pont. A neandervölgyi és a modern ember FOXP2-génje gyakorlatilag egyforma. Egyetlen piciny eltérés mutatkozik, s ezt Pääbo és munkatársai fedezték fel. Nehéz volt rábukkanni, mivel nem magában a génben, hanem attól távol található, de úgy tűnik, alapvető szerepet játszik a gén működésében.

A lipcsei kutatócsoport különleges kísérleti egereket tenyésztett ki emberi FOXP2-génvariánssal. Ezek másképp cincognak, mint a hagyományos egerek, és jobb az emlékezőtehetségük. A különbség elsősorban az emlékezet egy speciális részére vonatkozik, amelyet a pszichológusok folyamatemlékezetnek hívnak. Ez ugyanaz a mechanizmus, amely segít minket abban, hogy megtanuljunk kerékpározni vagy táncolni. Kezdőként minden egyes mozdulatra külön-külön kell gondolnunk. De egy idő után már fejből tudjuk a mozdulatsort, pontosabban a kisagyunkból. Teljesen automatikusan hajtjuk végre a mozdulatokat, egyáltalán nem kell rájuk gondolnunk. Pontosan úgy, ahogy beszélni is tanulunk.

Logikus következtetés, hogy a neandervölgyiek is képesek voltak beszélni egymással valamilyen szinten. De nem ugyanúgy, ahogy mi tudunk.

Svante Pääbo igyekszik szigorúan ragaszkodni tudományos eredményeihez, maximálisan kerüli a találgatást. Ezzel szemben van valaki, akit egyáltalán nem zavar a találgatás, milyen is lehetett a neandervölgyiekkel való találkozásunk. Jean M. Auel amerikai írónőről van szó. A Barlangi Medve népéről szóló könyvei sok millió példányban keltek el. A sorozat első kötete 1980-ban jelent meg, ebben Auel leírja, hogyan gondozza egy másfajta embercsoport az elárvult Ayla nevű kislányt. Amikor a lány felnő, a törzsfő fia többször is megerőszakolja, és Ayla fiúgyermeket szül, aki tehát a neandervölgyi és a modern ember keveréke lesz. Az ilyen keveredést nevezzük hibridnek. Fogalmazhatunk úgy is, hogy a hibrid ötletével Auel harminc évvel megelőzte a DNS-kutatást. Amikor a könyvet írta, még nem volt elfogadott tudományos bizonyíték ilyenfajta keveredésre. Mindössze néhány csontváz, csont és fog állt a kutatók rendelkezésére, amelyeket egyes kutatók köztes formának tartottak.

Auel fantáziadús történetének egyes részei biztos, hogy helytelenek. A mai, modern embereket például szőkének és világos bőrűnek írja le, míg a neandervölgyieket sötét bőrűnek. Találkozásunk idején ez inkább fordítva lehetett. Hiszen mi épp csak kivándoroltunk Afrikából, míg a neandervölgyiek több ezer éven keresztül fejlődtek Európában és Ázsia egyes részeiben. Az északi szélességi fokokon a világos bőr nagyobb túlélési esélyt jelent.

Auel leírása a neandervölgyiek jelbeszédéről és merev társadalmi rendszeréről szórakoztató, és számos ötlete elgondolkodtató. Egészen biztos, hogy folytatott régészeti, antropológiai és botanikai tanulmányokat. De nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy művei kalandregények, a fantázia szüleményei, nem pedig tudományos értekezések.

Könyveit elképesztően nagy példányszámban adták el, s főleg serdülőkorú fiatalok olvasták. Óriási sikerüknek talán az a magyarázata, hogy némelyikben rendkívül részletes szexleírások találhatók. Beleéléssel és sok részlettel írja le ezeket, mégis kellően ártatlan hangnemben. A közösülést – az önként választott szexet – élvezetnek nevezi. De amikor Auel a hősnő, Ayla és a neandervölgyi közti nemi aktust írja le, az minden, csak nem élvezet. Ott ugyanis sorozatos brutális megerőszakolásról van szó.

Amikor az elmúlt két évben barátaimnak és ismerőseimnek meséltem készülő könyvemről, a legtöbben azon gondolkodtak el, hogy vajon milyenek is lehettek a két embercsoport szexuális kapcsolatának részletei. A legtöbben általában erőszakra tippeltek. Én is leginkább erre hajlok. De számos ember határozottan provokálónak tartja ezt az elképzelést, és felháborítja a gondolat. Megint mások úgy vélik, egyáltalán nem is szabad spekulálni olyan kérdésekben, amelyekre a tudomány soha nem fog tudni egyértelmű választ adni. Egyik legjobb barátnőm azzal vádolt, hogy negatívan tekintek az egész emberiségre. – Miért ne lehetett volna úgy, hogy egy neandervölgyi fiú és egy modern lány egyszerűen egymásba szerettek? – veti a szememre. Vagy ahogy egy fiatal diáklány megfogalmazta a professzorának: „Ha úgy döntöttek, hogy közösen vállalnak gyereket, akkor bizonyára régóta ismerhették egymást.” Mint sokan mások, ez a hallgató is saját látásmódjából indult ki, ha a nemi életről és az erkölcsről esett szó.

A fent említett professzor Jean-Jacques Hublin, a lipcsei Max Planck Evolúciós és Antropológiai Intézet vezetője. Ő inkább azon a véleményen van, hogy a neandervölgyi és a modern ember találkozása mindössze néhány percig tarthatott. Szerinte végső kétségbeesésükben cselekedtek így. Hublin irodája egy emelettel Svante Pääbo irodája alatt található, s az ő szobáját is egy neandervölgyi uralja. De ez életszerűbb: egy fehér gipszváltozat, amelyen gondosan rekonstruálták az izmokat. A mellszobrot még az 1920-as években készítették, de fontosabb elemeiben megfelel a legújabb kutatási eredményeknek is.

Ahogy elnézem az ősember előreugró állkapcsát és széles orrát, még egyértelműbbé válik számomra, hogy milyen nagy volt a különbség a neandervölgyiek és köztünk. A könyv bevezetőjében írtam arról a lányról, aki teherbe esett Galileában. A történetben a neandervölgyi férfit egy olyan trollhoz hasonlítottam, amilyen a régi skandináv népmesékben gyakran előfordul. Nem mintha valószínűnek tartanám, hogy a trollokról szóló mítoszaink negyvenezer évvel ezelőtti valós megfigyelésekből származnának. De ha elképzeljük, milyen is lehetett egy óriási trollal való találkozás, akkor már érthetővé válik a kép. A neandervölgyiek sokkal jobban hasonlítottak hozzánk akkor, mint a csimpánzok ma. De a köztünk lévő távolság mégis nagynak számít.

– Egyáltalán nem hiszem, hogy a modern emberek és a neandervölgyiek kedvelték volna egymást. Szerintem amennyire csak lehetett, elkerülték a találkozást – fűzi hozzá Hublin. Tudományterülete, a paleontológia arról szól, hogy a fosszilis csontleletekből megpróbálják rekonstruálni, mi történhetett tízezer évekkel ezelőtt. Az ilyenfajta kutatás elkerülhetetlenül hordoz magában némi bizonytalanságot. A világ vezető paleontológusainak részben eltérő a véleménye arról, hogy mennyiben különbözött egymástól a modern és a neandervölgyi ember, s hogyan zajlottak le a két csoport közti találkozások. Amikor eltérnek egymástól a vélemények, én Hublin vonalát követem, mivel különleges helyzete van a Max Planck Intézetben. Szorosan együttműködik a DNS-kutatókkal, a majomkutatókkal, a régészekkel és az antropológusokkal, így folyamatosan lehetősége van arra, hogy frissítse a régi csontokból nyerhető információkat.

Az Afrikán kívül talált legkorábbi lelet, amelyet már anatómiailag modern embernek nevezhetünk, Izraelben került elő, és közel 120 000 éves. De Hublin hangsúlyozza, hogy ezek a korai emberek még nem voltak egészen olyanok, mint mi. Feltehetően kihaltak, és nem hagytak maguk után leszármazottakat. Csak 55 000 évvel ezelőtt jött egy újabb emberhullám Afrikából (esetleg az Arab-félszigetről). Ennek az embercsoportnak a csontváza és képességei már szinte teljesen megegyeznek a mai emberével. Amikor a modern emberek kivándoroltak Afrikából, az első esemény az volt, hogy összetalálkoztak a neandervölgyiekkel. A Genezáreti-tó felett lévő hegyek Amund-barlangjában, mindössze negyven kilométerre a Manot-barlangtól neandervölgyi ember nyomaira bukkantak.

Hublin kiemeli, hogy mennyire ritkán lakott terület volt akkoriban Európa és Ázsia. Az újonnan bevándorolt modern emberek nem voltak sokan, de a neandervölgyiekre mégis nagy nyomás nehezedett. Kicsi a valószínűsége, hogy a két népcsoport vidáman cseverészett volna a vízfolyások mentén. Valószínűbb, hogy távolról figyelték egymást. Néhányszor előfordult, hogy nemi kapcsolatba kerültek egymással. Született pár hibrid gyerek, akik felnövekedtek. Majd nem sokkal később a neandervölgyiek kihaltak.

Hublin határozottan úgy véli, a kihalás oka az, hogy mi idejöttünk. Először a Közel-Keleten haltak ki, aztán a Kaukázusban, Szibériában és Európában. Mi győztünk a konkurenciaharcban. Felülmúltuk őket vadászmódszereinkkel és azzal, hogy sokkal mozgékonyabbak voltunk. De az is lehet, hogy egyszerűen agyonvertük őket. Egyes kutatók más lehetséges magyarázatokkal is előálltak. Például, hogy mi jobban viseltük a lehűlési időszakokat és a vulkánkitöréseket, mivel jobban tudtunk meleg szőrmeruhát varrni. Hublin szerint mindez csak feltevés. A neandervölgyiek több jégkorszakot és hideghullámot is túléltek az évszázadok során. Néha nagymértékben lecsökkent a számuk, de ahogy melegedett az időjárás, újra elszaporodtak. Egészen addig, amíg mi meg nem jelentünk. Hublin szerint az alternatív magyarázatok csak azért születtek, hogy ne kelljen szembenéznünk az igazsággal: bizony, kipusztítottunk egy egész embercsoportot. A neandervölgyiek több ezer éven keresztül éltek Európában és Ázsiában, ám jöttünk mi, s átvettük a helyüket. (Legalább két ehhez hasonló pusztítás történt később is, amikor a Homo sapiens Kelet-Ázsia felé vándorolt. Érkezésünket követően halt ki a gyenyiszovai ember és a törpe termetű floresi ember is az indonéziai Flores-szigeten.)

Fizikumát tekintve a neandervölgyi erősebb volt nálunk. Viszont nekünk más területen volt fölényünk velük szemben. Feltehetően fejlettebb volt a nyelvhasználatunk, amiről a tőlük kissé eltérő FOXP2-génünk tanúskodik. A beszéd nagy segítségünkre lehetett abban, hogy összetartóbb, nagyobb hálózatot tartsunk fenn. A kagyló- és a ritka kőleletek jelzik, hogy a modern ember kapcsolathálója akár ötszáz kilométerre is kiterjedt, míg a neandervölgyiek csak jóval szűkebb területen belül cseréltek tárgyakat.

Egyes leletek arra utalnak, hogy a neandervölgyiek eltemették halottaikat. De néha a csimpánzok is letakarják gallyakkal és ágakkal elhalálozott társaikat. Ám hogy a neandervölgyiek virágot helyeztek volna a sírokba, amint egy iraki lelet alapján állították, rendkívül vitatott. Ezzel szemben számos egyértelmű lelet bizonyítja, hogy a modern ember nagy gonddal temette el halottait, és a sírba ajándékokat helyezett.

További jelentős különbség, hogy a modern ember hangszereket használt, és műtárgyakat hozott létre. Természetesen van példa olyan vonalas mintákra is, melyeket a neandervölgyi ember véshetett ki Spanyolországban, vagy még korábban Jáván az előember. De az állatokat és embereket megjelenítő figurális ábrázolóművészet csak velünk, modern emberekkel alakult ki.

A legkorábbi hangszerek és ábrázolások Európában találhatók. Tény tehát, hogy saját őseim – akiknek anyai ágon egyenes leszármazottja vagyok –, részt vettek abban a folyamatban, amikor a zenélő és művészi alkotásokat készítő, anatómiailag modern ember először meghódította Európát. Ezt tárta fel a DNS-technika.

Egy évvel azután, hogy először találkoztam Svante Pääbóval, elutaztam Izlandra, hogy Reykjavíkban felkeressem a deCODE nevű génkutató céget, és interjút készítsek a DNS-kutatás másik nagy úttörőjével, Kári Stefánssonnal. Épp a deCODE felépítésén fáradozott két speciális adottságból kiindulva. Az első, hogy Izland olyan sziget, ahol régóta relatíve elszigetelten élnek az emberek. A második, hogy az izlandiak jó részét rendkívül érdekli a családfakutatás. Néhány vissza tudják vezetni családfájukat egészen a 9. századig, amikor az első betelepülők Izlandra érkeztek.

Találkozásunk idején Kári Stefánsson magas, szőke, kimondottan jóképű, ötvenes férfi volt. Különleges élmény interjút készíteni vele, amiről más újságírók is tanúskodhatnak. Fura stílusa van, eleinte elképesztően arrogáns. Ám ha úgy gondolja, hogy az újságíró megüti az általa elvárt szintet, hangnemet vált, végtelenül barátságos és nyílt lesz.

Szerencsére nem buktam meg Kári Stefánsson vizsgáján. Sokáig maradtam az irodájában, néztem a remek tengeri festményt a falon, és hallgattam a terveit. Bemutatta új számítógépes programját, amely azokra az adatokra épült, melyeket néhány munkatársával íratott ki az izlandi egyházi anyakönyvekből. Mindössze pár gombnyomásra volt szükség a klaviatúrán, s máris minden izlandi láthatta a saját családfáját több száz évre visszamenőleg, és tanulmányozhatta, milyen rokonságban áll más izlandi családokkal. Korunk technikájával ez talán teljesen triviálisnak tűnik, de 1998-ban szenzációnak számított egy ilyen program.

A deCODE szakemberei összevetették a családfák adatait a számtalan izlanditól vett DNS-mintával. Akkoriban nagy vita folyt Izlandon arról, hogy minderre milyen etikai és jogi szabályozások legyenek érvényesek. Többek között azon vitáztak, hogy joga van-e a deCODE-nak hozzájutnia az egészségügyben levett biológiai mintákhoz. A vita egy idő múlva elcsitult, s a cég messzemenő jogokat nyert, ugyanakkor született egy új törvénykezés is, amely bizonyos határokat szabott. Az 1980–90-es években a DNS-kutatásban uralkodó vadnyugati állapotok után a legtöbb országban szigorodtak az etikai szabályozások.

Stefánsson és a deCODE kutatói a cég alapítása óta rengeteg tudományos eredményt mutattak fel, elsősorban olyan génmutációkról, amelyek növelik vagy csökkentik a különböző betegségek kockázatát. Tevékenységük tisztán tudományos szempontból nézve valódi sikertörténet. Szinte minden második hónapban publikálnak cikkeket kiemelkedő orvostudományi folyóiratokban. Gazdasági szempontból nézve viszont már nem ilyen fényes a helyzet. Eredetileg egy profitorientált céget akartak alapítani, de sosem mutattak fel nyereséget. 2009-ben csődbe mentek, s az Amerikai Egyesült Államok biotechnikai ágazatának érdekeltségi köre vette át a vállalatot.

Ezt megelőzően a deCODE az interneten keresztül kínált genetikai tesztet magánszemélyek számára, így próbáltak némi jövedelemhez jutni. Én is igénybe vettem a szolgáltatást. Akkoriban ez volt a legátfogóbb teszt, amelyet egy magánszemély is megvásárolhatott. A DNS-állományom egymillió „pontjára” terjedt ki az elemzés, és körülbelül 15 000 svéd koronát fizettem érte.

Azért áldoztam ilyen sokat a célra, mert épp a 2011-ben megjelent Vikten av gener (A gének súlya) című könyvem anyagkeresési fázisában voltam. Érdekelt, hogy miképp reagálnék, ha megtudom, mekkora a kockázatom egyes betegségekre. A valóságban alig tett rám nagyobb benyomást a sok egészségügyi információ. Néhány esetben nagyobb volt a kockázat, másokban kisebb. Például az átlagosnál valamivel magasabb kockázata van nálam bizonyos daganatos betegségeknek. Ilyen például a bőrrák, de erre magamtól is rájöttem, mivel szőke vagyok, és nagyon fehér a bőröm.

Azt is megtudtam, hogy emésztőrendszerem lebontja a tejcukrot, tehát ihatok nyers tejet – ami általános képesség az észak-európaiak körében, viszont a világ nagyobb részében szokatlan. Ez sem volt különösebben meglepő hír. Rég tudom, hogy szervezetem elviseli a tejet.

Viszont az egyik adat teljesen lenyűgözött, kiderült, hogy az U5 haplocsoportba tartozom. A deCODE technikusai a DNS-emnek azt a részét is megvizsgálták, amely a mitokondriumaimban található – amely gyakorlatilag változatlanul öröklődik sok-sok generáción át anyáról gyermekre. Néha kisebb változások – mutációk – lépnek fel a mitokondriális DNS-ben, ezért ezek kissé eltérők lehetnek az egyes embereknél. A variációkat lehet leszármazási fákká osztályozni. Egy adott haplocsoport egy-egy ilyen fa valamelyik ágát jelenti, azaz közös törzsből fakadnak. A törzs felett lévő valamennyi ág és gally közös ősanyára vezethető vissza. Így tehát a kutatók már az 1980-as években vissza tudták vezetni az egész emberiség anyai ágát a már említett „Éva” ősanyánkhoz, aki Afrikában élt körülbelül 200 000 évvel ezelőtt.

Én tehát megtudtam, hogy „Éva lányai” közül attól származom, akit a kutatók U5-nek neveztek el. Mondhatjuk, hogy „Ursula” lánya vagyok, mert az U5 csoportot néha „Ursulának” nevezik. Ez a név Bryan Sykes brit genetikus 2001-ben megjelent könyvéből származik, melyet kimondottan azzal a céllal írt, hogy népszerűsítse a DNS-kutatás akkori eredményeit. Megjelenésekor több kutató támadta a könyvet. Azóta sokat fejlődött a kutatás, így a könyv tartalma ma már kevésbé érvényes. De tetszik nekem az Ursula név, úgyhogy ezt fogom használni.

A jégkorszaki vadászokkal terjedt el az U haplocsoport

„Éva” egyik lányát U-nak nevezik, valószínűleg a Közel-Keleten élt. Leszármazottai a jégkorszak idején terjedtek el egész Európában, valamint Ázsia és Észak-Afrika egyes részein.

Amikor megkaptam a deCODE-tól az eredményt, a kutatók mindössze annyit tudtak mondani, hogy az U5-re jellemző mutációk már Európa korai vadászó népességénél is előfordultak. Az Ursula nevű nő tehát jégkorszaki vadász volt, Európa első meghódítóinak egyike. Az eredményt elmondtam két rokonomnak, akik ugyanennek a mitokondriális DNS-nek a hordozói. Azonnal beindult a fantáziájuk.

– Mindig is szerettem az erdőt járni – mondta egyikük.

– Teljesen egyértelmű, hogy vadászoktól származunk – mondta a másik, aki szabadidejében maga is gyakran vadászik.

Elmagyaráztam nekik, hogy az U5 csoportba való tartozásunk csupán rendkívül kicsi mértékben – ha egyáltalán – befolyásolja tulajdonságainkat. A mitokondriumok DNS-einknek mindössze néhány ezredrészét teszik ki, s öröklött tulajdonságaink sokszorosan felhígultak, mióta Ursula ősanyánk bevándorolt Európába.

Itt inkább érzelmekről van szó. Most anyánkra, anyai nagymamánkra és dédanyánkra kell gondolnunk, és el kell képzelnünk további ezer generációnyi anyát és lányaikat. Az én esetemben a jégkorszaki emberekhez jutunk vissza, akik a világ legkorábbi ismert furulyáján játszottak, híres barlangrajzokat készítettek, feltalálták a varrótűt, és megszelídítették a kutyát.

Úgy döntöttem, hogy elutazom, és közelebbről is megnézem, hogyan éltek az őseim.

… … …

A fa és a forrás

Fél évvel anyám búcsúztatása után urnáját sírba helyezzük Botkyrka temetőjében. A göteborgi megemlékezéssel szemben ez sokkal egyszerűbb szertartás.

Göteborgban tavasz volt, virágzott az orgona, és felbukkant néhány régi barát. Zsoltárokat énekeltünk a nemzedékekről, melyek egymásba fonódva követik egymást örök idők óta. Ünnepélyes volt, de talán kissé dagályos. Most az urnaelhelyezésnél csak a fivérem és én vagyunk jelen, ki-ki a párjával. Az unokák szépen iskolába mentek. A novemberi időjárás a legrosszabb oldaláról mutatkozik. Havas eső és rettenetes latyak. A süvöltő szél azonnal kioltja a gyertyát, mihelyt a sírra szeretném tenni.

Anyámat a botkyrkai templomban konfirmálták. Sokszor mesélte, hogy az oktatásra sítalpon jött át Tullingéből. Mivel én csak felnőttként ismertem, elcsodálkoztam, hogy ilyen messzire el tudott síelni. Legalább tíz kilométer. Ma már a templom és a temető beszorult Hallunda és egy többsávos autópálya közé. A környék Stockholm egyik elővárosa lett, ahol egymást érik a 60-as, 70-es évek lakásprogramjai keretében épült blokkházak. Hallunda lakosainak mintegy nyolcvan százaléka újonnan költözött ide, s a metróállomáson több embert is meg kell kérdeznem, mire végre valaki el tudja magyarázni, hogyan jutok a házak között a templomhoz.

Pedig a templom már 1129 óta ugyanitt áll. A legenda szerint egy Angliából visszatérő, Botvid nevű parasztfiú hozta el a környékre a kereszténységet. Botvid úgy halt meg, hogy egy rabszolgája agyonverte, pedig épp azért ment oda hozzá, hogy új hitvallása értelmében keresztényi módon felszabadítsa. A legenda szerint azon a helyen, ahol a halotti menet a földre rakta Botvid koporsóját, forrás fakadt, és a betegek, akik megérintették a koporsót, kigyógyultak bajaikból. Az 1129-ben épült fatemplom helyére ötven évvel később kőtemplom került, néhány része még ma is áll. Itt kezdődik az urnás temetés. A szertartás úgy zajlik, hogy jó ideig csak ülünk, és nézzük az urnát, amely egy kis asztalkán áll az oltár előtt. Egy barátságos őr vegyes klasszikus zenét játszik be. A muzsika túl könnyed hangulatú, úgyhogy megkérem, tegyen fel inkább valami Bachot.

Botkyrka temploma néhány kilométerre van attól a forrástól, amely ugyanarról a szentről kapta a nevét, mint maga a templom. Svédország első templomait gyakran a kereszténység előtti idők ősrégi kultikus helyein, szent forrásoknál vagy szent fáknál építették fel. Az emberek tehát ugyanabba a szent ligetbe jártak továbbra is, mint korábban, mindössze a rítusok tartalma változott. Az új templomokban az Atyaistenhez, Krisztushoz és Szűz Máriához imádkoztak, a korábbi kultikus helyeken más isteneknek vagy lényeknek mutattak be áldozatot.

Amikor Peter Olaussonnal felkerestem Glava helytörténeti múzeumát abban a kis värmlandi községben, ahol anyaági felmenőim éltek sok-sok generáción keresztül, láttunk egy régi rajzot a helység első templomáról. A 12. században épült, körülbelül ugyanakkor, amikor Botkyrka temploma. Az oltár elé valaki ráírta a rajzra: „fatönk”. Még a környék helytörténésze, Olausson számára is újdonságnak számított, hogy a glavai régi templom egy fatönk fölé épült. De rögtön több példát is említett az ország területéről, ahol a korai templomok oltárát pontosan oda helyezték, ahol egy kivágott szent fa tuskója volt. Azt aztán a biztonság kedvéért befalazták az új szent épületbe. Az is többször előfordult, hogy az oltárt közvetlenül egy régi áldozóforrásra építették. Az új vallást egyszerűen ráhelyezték a régire mint egy újabb réteget.

Bevett szokás, hogy az ember a rokonságát családfa formájában ábrázolja. Ebben a könyvben tovább egyszerűsítettem a dolgot, mert mindössze három egyenes leszármazási vonalról szóltam. A mitokondriális DNS-em azt mutatja, hogy egy olyan nőtől származom, aki a jégkorszak idején, körülbelül 40 000 évvel ezelőtt jött Európába, őt az egyszerűség kedvéért Ursulának neveztem. Származásom visszavezethető egy másik nőre is, akit Helenának hívok, ő részese volt annak, amikor úgy 10 000 évvel ezelőtt a mezőgazdaság Európába jutott. És az apai leszármazási ágam, amelyet röviden Ragnar nemzetségeként említek, valószínűleg egy újabb, terjeszkedő nagyállattartó pásztorkultúrával érkezett a Jütland-félszigetre, majd onnan a bronzkorban Svédországba.

Azonban ez a három leszármazási vonal teljes génállományomnak rendkívül csekély része csupán. Hiszen anyai nagyapám például elő sem fordul ebben a könyvben. Ennek egyfelől az az oka, hogy hozzá nem fűztek erős érzelmi szálak, másfelől nem volt rá lehetőségem, hogy hozzájussak az Y-kromoszóma DNS-éhez. De attól még ő is a rokonságom része. A botkyrkai templomnál lévő családi sír, ahol most már édesanyám hamvai is nyugszanak, eredetileg anyai nagyapám anyjának a felmenőié volt.

Ha visszalépek két generációt, akkor négy ősöm van: anyám szülei és apám szülei. És mindegyiküknek két-két felmenője, ha tehát még egy generációt visszalépek, akkor már négy ősanyám és négy ősapám van. Majd 16, 32, 64, 128, 256… Néha rokonok kötöttek házasságot egymással, ami tovább bonyolítja a matematikát. A véletlenen múlt, hogy a sok-sok ősanya és ősapa közül kinek a génjei és tulajdonságai jutottak el énbelém.

Ezért tehát egy családfa nem adhat teljes képet a történetünkről. Hiszen csak egyetlen ember családi hátterét mutatja néhány generáción keresztül. Ezt követően többé már nem elegendők az ágak és a gyökerek.

Az egész népesség története esetében is csak leegyszerűsített, sőt egyszerűen téves képet kapunk, ha faként ábrázoljuk. Az emberek ugyanis a történelem folyamán folyton mozogtak a legkülönbözőbb irányokba. Európába például az őskorban legalább három nagy és több kisebb hullámban érkeztek. Gyalogszerrel jöttek délről és keletről, feleveztek a folyókon és a tengerpartok mentén, ökör vonta szekerekkel és lóháton vándoroltak.

A fa akkor sem nyújt kielégítő képet, amikor a biológusok akarják leírni az evolúció történetét. A fajok nem olyan egyenes vonalban, szabályos rendben változnak, ahogy azt egy fa ágai jeleznék. Időnként génbeáramlás történik, ami bonyolítja a képet. Például amikor 54 000 éve a Közel-Keleten az anatómiailag modern embereknek és a neandervölgyieknek közös gyermekeik születtek. Akkor egy kisebb adag DNS jutott be oldalirányból a modern ember génállományába, és ennek nyoma még ma is kimutatható.

Amennyiben biológiailag teljesen korrekt módon kívánjuk leírni eredetünket, akkor a fát ki kell egészítenünk a forrás képével. A forrás vize áramlik. Nem önthető formába, különböző irányokba elfolyik. Így áradnak szét a génjeink is. Ursula lányai közül egyvalaki, aki az U5b1b1 haplotípushoz tartozott, körülbelül 15 000 évvel ezelőtt, a jégkorszak végén feltehetőleg Spanyolország környékén élt. Ő lett az ősanyám. Az ő leszármazottai találhatók ma mind az észak-skandináv számik, mind az észak-afrikai Atlasz-hegységben élő berberek körében.

A világon élő összes ember egyetlen nőtől származik, akit nevezzünk Évának. Afrikában élt körülbelül 200 000 évvel ezelőtt. Mi, akik Éva leszármazottai vagyunk, olyan DNS-sel rendelkezünk, amely nagyrészt mindannyiunkban azonos. Mindössze apró eltérések jelentik köztünk a különbséget. Ezek az eltérések mesélnek nekünk arról, hogy őseink egykor hogyan népesítették be a földet. A mutációk jelzik, miként jutottunk el Afrikából a szélrózsa minden irányába. Természetesen hasonlíthatjuk a saját nagycsaládunkat vagy bárki másét egy sokszorosan elágazó óriási fához. De ugyanakkor olyanok is vagyunk, mint a víz. Örökségünk szétárad, majd összefolyik, mint az élet és az emberiség forrásvize.

Kérdések és válaszok a DNS-sel kapcsolatban

Melyik céget és melyik DNS-tesztcsomagot válasszuk?

Attól függ, hogy ki mit akar megtudni, és mennyit hajlandó áldozni rá. A cégek jönnek-mennek, kínálatuk változó. A Family Tree DNA és a 23andME két olyan profitorientált cég, amely családfakutatásra és a történelmi eredet kutatására specializálódott. A National Geographic nonprofit szervezet történelmi eredetre irányuló DNS-teszteket kínál. Az interneten számos megbízható oldal található, amely aktuális információt nyújt azok számára, akik először akarnak ilyen tesztet vásárolni. Ezek egyikét az SSGG működteti, mely egy svéd DNS-családfa-kutatókból álló kulturális egyesület, én is tagja vagyok. Az ISOGG, International Society of Genetic Genealogy ennek a nemzetközi megfelelője. Létezik egy svéd Facebook-csoport (DNS-anor), ahol a kezdők sok jó tanácsot kaphatnak tapasztalt személyektől, amatőr kutatóktól.

Hogy történik a teszt magánemberek esetében?

Általában interneten lehet rendelni tesztkészletet például a fenti címek valamelyikén. A készlet mellé érkezik egy részletes használati utasítás is, s ennek alapján kell mintát venni. Például úgy, hogy egy műanyag pálcikával meg kell kaparni belül a szájüreget, vagy egy kémcsőbe kell beleköpni, majd ezt a mintát vissza kell küldeni a céghez. Néhány hét múlva megérkezik a válasz az interneten. Ebben alapvető információk vannak. Általában előnyös, ha az ember továbblép, és más szakemberekkel is kapcsolatot keres, hogy több információhoz juthasson. Léteznek a tesztelő cégekkel kapcsolatban álló önkéntes projektmenedzserek, illetve bonyolultabb tesztek esetében olyan cégekhez is fordulhatunk, amelyek arra specializálódtak, hogy elemzik, értékelik a DNS-információt. Ilyen például az oroszországi Yfull.

Kit teszteljünk először?

Attól függ, mit akarunk tudni. De a DNS-családfa-kutatásban jól bevált elvnek bizonyul, hogy a leszármazási vonal legidősebb tagját érdemes tesztelni. Amíg még nem késő.

Mi a DNS?

A DNS a dezoxiribonukleinsav rövidítése. Ez egy összetett, szerves molekula, amely szinte minden sejtünkben jelen van. Ez a biológiai örökítőanyagunk, amely tárolja és a szaporodás során továbbítja a testünk felépítésében részt vevő fehérjékre vonatkozó információt. A DNS-molekulák heterociklusos bázisokból, úgynevezett nukleotidokból állnak, amelynek négy változata ismert (adenin=A, guanin=G, citozin=C, timin=T). Az ember génállománya kicsivel több mint hárommilliárd ilyen A, G, C és T-ből áll, és ezek pontos sorrendje határozza meg a biológiai tulajdonságokat. Véletlenszerűen kiválasztott emberek DNS-ében alig néhány ezreléknyi eltérés mutatkozik, a többi teljesen azonos. Annak ellenére, hogy ennyire kicsi a variáció, mégis egy sor információt kaphatunk az eredetről és a rokonságról.

Mik a gének?

A gének a DNS speciális részei, amelyek meghatározzák az öröklött tulajdonságokat. A teljes DNS-molekulának mindössze néhány százalékát teszik ki. DNS-ünk többi részének, körülbelül 98%-ának a funkciója egyelőre nem tisztázott teljes mértékben, szabályozó szerepet tölthet be, de az is lehet, hogy egyszerűen csak „csomagolóanyag”. Fontos, hogy titokban tartsuk a génekben lévő szekvenciákra vonatkozó információt, mivel az árulkodhat betegségre való hajlamunkról és más kényes adatokról. Ezeket semmiképp se szellőztessük nyilvánosan! Viszont előnyös lehet, ha egy projektmenedzser vagy más általunk kiválasztott szakember ismeri a teljes szekvenciát a kódoló részekkel (vagyis a génekkel) együtt, mert úgy lehet több információt kapni a rokonságról.

Mi a mitokondrium?

A mitokondrium egy apró sejtszervecske, amely a sejtmagon kívül található, és kis méretű DNS-t tartalmaz. A mitokondrium kizárólag az anyától örökölhető. A mitokondriális DNS egyszerűbb, és mivel minden sejtünkben több példányban van jelen, vizsgálata is olcsóbb, mint a sejtmagi DNS-é. Hátránya, hogy rövid DNS-molekula, mindössze 16 ezer heterociklusos bázisból áll a szekvenciája, szemben a sejtmagban lévő 3 milliárddal. Előnye viszont, hogy a mitokondriumok sok-sok generáción keresztül változatlanul öröklődnek anyáról gyermekre, így anyai ágon kutatva a leszármazást nagyon messze vissza lehet menni az időben.

Mi a sejtmagi DNS?

Sejtmagi DNS-nek nevezzük azt a nagy mennyiségű DNS-t, amely a sejtek magjában található. Általában nehezebb a sejtmagi DNS elemzése és drágább, mint a mitokondriális DNS-é. Minél részletesebb analízis készül, annál költségesebb.

Mi az Y-kromoszóma?

Az Y-kromoszóma a sejtmagi DNS része, amely csak apáról fiúra öröklődik. Ez egy ún. nemi kromoszóma, amely normál esetben biztosítja a férfi nemi jelleget. Az Y-kromoszómák mutációinak összehasonlításával messze visszavezethető egy férfi apai leszármazási ága. A legrészletesebb tesztek sokkal több információt adnak, mint a legnagyobb mitokondriális vizsgálatok, ezért nagyobb esélyt adnak arra, hogy megértsük a múlt és a jelen közötti kapcsolatokat.

Mi az X-kromoszóma?

Az X-kromoszóma is a sejtmagi DNS része. A férfiak és a nők is örökölnek X-kromoszómát anyjuktól. A nők még egy további X-kromoszómát örökölnek az apjuktól is. Ezért normál esetben egy nőnek két X-kromoszómája van, míg egy férfinak egy X és egy Y. Az X-kromoszómák speciális öröklődési mintája lehetővé teszi, hogy ún. autoszomális tesztek (lásd alább) segítségével ki lehessen szűrni a rokoni szálakat.

Mi az autoszomális DNS?

Az autoszomális DNS egy sejtmagban található DNS, amelyet mindkét szülőtől öröklünk, s amely minden generációban véletlenszerűen keveredik. A családfakutatók számára hozzáférhető leggyakoribb és legolcsóbban megvásárolható teszt erre a DNS-re épül. Ebből információt kaphatunk testvérről, szülőről, unokatestvérről, másodunokatestvérről stb. hét nemzedékre visszamenően. De az eredmény feltétele természetesen az, hogy a többi ember is teszteltesse magát. Az autoszomális DNS szigorú biológiai definíció szerint olyan DNS, amely nem mitokondrium, és nem nemi kromoszóma. De a családfakutató cégek az X-kromoszómát is beleveszik ebbe a tesztbe, ami megkönnyíti a helyzetet, ha valaki a rokonait kutatja.

Mi a haplocsoport?

A haplocsoport azon személyek csoportja, akikben ugyanaz a mutációs mintázat található, ezáltal valahol a történelemben volt egy közös ősanyjuk vagy ősapjuk. Ezt úgy is megfogalmazhatjuk, hogy az egy haplocsoportba tartozó személyek egy családfa azonos ágához tartoznak.

Mi az STR?

Az STR az angol Short Tandem Repeats rövidítése. Ezek azok a helyek, ahol a DNS-molekula mintegy megakad, s egy rövid bázispár többször megismétlődik. Valamennyi ilyen ismétlődés száma örökletes és egyénről egyénre változó. Az STR ezért alkalmazható olyan jól a rokonság kutatására. Már az 1980-as évek óta használják a bűnügyi technikusok, s manapság a családfakutatók körében is igen közkedvelt elsősorban az Y-kromoszómák összehasonlítására. Jelenlegi tudásunk szerint semmiféle összefüggés nincs az STR és az örökletes tulajdonságok között, ami használatát így kevésbé teszi vitatottá. Az Y-DNS37, Y-DNS67 és az Y-DNS111 elnevezésű megvásárolható Y-kromoszóma-tesztek 37, 67, illetve 111 helyen számolják meg az Y-kromoszómán található ismétlődések számát. Minél nagyobb ez a szám, annál pontosabb az eredmény, annál közelebb kerülhet a családfakutató a jelenhez. Kompromisszumos és költséghatékony megoldás lehet, ha közepes számú STR-t teszteltetünk, majd ezt kombináljuk az ún. SNP-teszttel.

Mi az SNP?

Az SNP az angol Singel Nucleotide Polymorphism rövidítése. Ez egyetlen pontot, egyetlen nukleotidot jelent a DNS-molekulán, tehát egyetlen nukleotidnyi eltérés van két ember között. Az SNP hétköznapi neve a kiejtés alapján „sznip”. A genetikusok a teljes génállomány helyett gyakran csak néhány ilyen pontot vizsgálnak meg, mert ez általában sokkal egyszerűbb és olcsóbb. Az SNP-technikát már régóta használják az orvostudományi kutatásokban, de újabban a DNS-családfa-kutatásban is elkezdték alkalmazni. Több ezer különböző SNP-teszt létezik. Mielőtt megrendelnénk valamelyiket, érdemes szakemberrel konzultálni, hogy megtudjuk, melyik konkrét elemzéstől remélhetjük a legpontosabb választ a saját kérdésünkre.

Mi a HVR1 és a HVR2?

Ezt a két rövidítést az angol Hypervariable Region 1 és 2 helyett használjuk. Ezek a mitokondriumok még kisebb részei, amelyekben a mutációk gyakrabban elfordulnak, mint a többi DNS-ben. Ha ezeket a szekvenciarészeket elemezzük, megkaphatjuk, hogy egy adott ember melyik mitokondriális haplocsoporthoz tartozik. De ez meglehetősen elnagyolt beosztás, s csak arról ad információt, hogy sok ezer évvel ezelőtti, anyai leszármazási ágon honnan származik valaki. Ha közelebbi rokonságot akarunk megvizsgálni, s közelebb akarunk jutni jelenünkhöz, akkor a teljes mitokondrium részletesebb vizsgálata szükséges.

Mi a CRS és az rCRS?

A CRS rövidítés az angol Cambridge Reference Sequence helyett áll, amit arra használnak, hogy összehasonlítsák a mitokondriális DNS-eket. Ilyenkor azt nézik, hogy mely mutációk térnek el az 1980-as években Cambridge-ben elsőként szekvenált emberi mitokondriumoktól. Ennek a rendszernek a javított változata kapta a revised Cambridge Reference Sequence, azaz rCRS elnevezést.

Mi az RSRS?

Az angol Revised Sapiens Reference Sequence rövidítése, ez a mitokondriális DNS összehasonlításának egy új módszere. 2012 óta használják. Ennek a használatakor abból a szekvenciából indulnak ki, amely valamennyiünk ősanyjában, „mitokondriális Évában” megtalálható lehetett a kutatók számításai szerint.

Mi a mutáció?

A mutáció a DNS-molekulák véletlenszerű változása, amikor bizonyos alegységei (építőkövei), a nukleotid bázisok helyet cserélnek, kiesnek vagy beékelődnek (és ezzel megváltozik a szekvencia, azaz a nukleotid-sorrend). Az emberben minden generáció során kb. harminc mutáció alakul ki. Minél idősebb egy apa (szülő), annál több új mutáció lehet a gyerekében. A mitokondriumon egy adott leszármazási vonalon átlagosan kétezer évenként következik be egy mutáció.

Mit jelent a sok szám és betű a mitokondriális DNS-eredményben?

Ezek a különböző mutációkra használt szakkifejezések. Az A11467G például azt jelenti, hogy az Adenin nukleotid bázis Guaninra cserélődött a 11467-es pozícióban. Ha A helyett C, T vagy G betűvel kezdődik a jelölőszám, és valamilyen más betűvel végződik, akkor az azt jelenti, hogy abban a szekvenciában az adott referenciához képest pont az a két nukleotid cserélt helyet (lásd fenn, rCRS és RSRS).

Néha egy felkiáltójellel végződik a jelölés, például A11467G! Ez visszafelé történő mutációt jelent. Azaz a „mitokondriális Évánál” található eredeti változat vagy a Cambridge-referencia G volt ebben a pozícióban. De a nagyobb haplocsoportban, tehát abban az elnagyoltabb ágban, amelyhez a minta sorolható, megváltozott egy másik nukleotid bázisra. Ám a fának pont az az ága, amelybe a vizsgált minta tartozik, visszamutált az eredeti T-re.

Láthatunk 315,1 vagy 315+C jelzést is. Ez azt jelenti, hogy egy extra nukleotid bázis, ebben az esetben C, beékelődött a 315 pozíció után. Ha ennek az ellentéte történt, akkor például ez állhat: 315D. Itt a D jelentése „deléció”, azaz a nukleotid bázis az adott pozícióból kiesett.

A mutációk különböző speciális eseteire számos más rövidítés is létezik még.

Jegyzetek

1 Fordította Jaskó István.

2 Homo sapiens neanderthalensis.

3 Homo sapiens sapiens.

Köszönetnyilvánítás

Rengetegen segítettek abban, hogy elképzelésemből valóban könyv legyen. Mindössze a szakmai lektorálásra harminchárom személy áldozott időt és energiát, mind-mind saját területük kiváló szakemberei. Ha mégis becsúszott valami hiba, az csakis az én tévedésem, nem az övék.

Ha mindenkinek a nevét fel akarnám sorolni, akik valamilyen módon részesei voltak munkámnak, az túl sok helyet foglalna. A következő oldalak referenciái között említem azt a mintegy hetven embert, aki hajlandó volt interjút adni nekem, vagy e-mailben válaszolt végtelen számú kérdéseimre.

Néhány személyt azért szeretnék mégis kiemelni: Svante Pääbo, Pontus Skoglund, Mattias Jakobsson és Carol McCartney.

A családfakutatók közül Håkan Skogsjö, Peter Sjölund és Mats Ahlgren segítettek különösen sokat.

Külön köszönöm apai nagybátyámnak, Anders Bojsnak, amiért beleegyezett abba, hogy elvégezzük a DNS-tesztjét.

Barátaim, Christina Wilén, Daniel Olsson és Per Snaprud, akikkel egy írókörbe járok, sok mindent tanítottak nekem az elbeszélés tudományáról. Barátnőm, Anna Svensson kitartóan oktatott a referenciák megfelelő kezelésére.

A Dagens Nyheter napilapnál lévő kollégáim, Maria Gunther és Anna Bodin szakmai tudásukkal segítettek szaklektorként, illetve nyelvi lektorként, Stefan Rothmaier a grafikai illusztrációkkal tett csodát.

Utazásaim egy részét a Svéd Újságírók Szövetsége támogatta.

Az Albert Bonniers Kiadó munkatársainak sok harcot kellett vívniuk velem, mert nem voltam hajlandó kompromisszumra, és nem engedtem az elvárásaimból. Köszönet Martin Kaunitznak a sok jó tanácsért és Elisabeth Watson-Straarupnak a türelméért és nyelvtudásáért, amelynek segítségével Európa legkülönbözőbb zugaiból sikerült illusztrációkat begyűjtenem.

Hivatkozások, ajánlott irodalom és utazási tanácsok

A Trollgyerek 54 000 évvel ezelőtt

A fejezet a fantáziám szüleménye. De a lehető legnagyobb mértékben igyekeztem kiindulni abból, amit a tudomány jelenlegi állása a neandervölgyiekkel való kapcsolatainkról mond. A hivatkozások a „A neandervölgyiek Lipcsében”, illetve az „Elsőként Európában” című fejezet után következnek.

Úgy döntöttem, hogy a történetet Galileába helyezem, Ofer Bar-Yosef izraeli régész is ezt ajánlotta. Amikor megírásához láttam, még nem állt rendelkezésünkre minden szempontból elfogadható bizonyíték arra, hogy a kritikus időpontban a modern ember és a neandervölgyi egyszerre élt volna Galileában. Az erre vonatkozó bizonyítékot csak 2015 januárjában publikálták, amikorra könyvem kézirata már elkészült. Izraeli régészek akkor számoltak be egy modern embertől származó koponyáról, amelyet a Manot-barlangban találtak, és amely a kormeghatározás szerint körülbelül 55 ezer éves.

Amennyire a kutatók a Manot-koponyából meg tudják ítélni, ez a személy nem volt a neandervölgyi és a modern ember keveréke. Ebből tehát arra lehet következtetni, hogy a kereszteződés valamivel később történt, s többek között ezért választottam könyvem alcímének az „54 000 év genetikai öröksége” megfogalmazást.

Mariette Manktelow botanikus, aki többek között a Biblia növényvilágának szakértője, tájékoztatott arról, milyen lehetett akkoriban a növényzet a különböző évszakokban.

Írói szabadságomban a mellett a változat mellett döntöttem, hogy a Trollgyerek apja volt neandervölgyi, s az anyja egy hozzánk hasonló, anatómiailag modern ember. Mindez természetesen csak találgatás, de személy szerint úgy gondolom, hogy ez a helyzet lehetett a gyakoribb. Már csak azért is, mert a neandervölgyiek fizikailag lényegesen erősebbek voltak nálunk. A legfrissebb kutatások azt mutatják, hogy nem egy, hanem több kereszteződés is nyomot hagyott a mai ember génállományában. Mindez egy rövid időszak alatt történt mintegy 54 000 éve valahol a Közép- és a Közel-Keleten.

Bar-Yosef Mayer, D., Vandermeersch, B. & Bar-Yosef, O. 2009: Shells and ochre in Middle Paleolithic Qafzeh Cave, Israel: indications for modern behavior. Journal of Human Evolution, 56/3, 307–314. »DOI link«

Baruch, U. 1986: The late Holocene vegetational history of Lake Kinneret (Sea of Galilee), Israel. Paléorient, 12/2, 37.

Fagan, B. M. & Durrani, N. 2013: People of the Earth: an introduction to world prehistory. (14th ed.), Boston: Pearson.

Hershkovitz, I. et al. 2015: Levantine cranium from Manot Cave (Israel) foreshadows the first European modern humans. Nature, »DOI link«

Bergström, A. et al. 2019: Insights into human genetic variation and population history from 929 diverse genomes. BioRxiv, 674986. »DOI link«

Bar-Yosef, Ofer. E-mail, 2013. július

Manktelow, Mariette. E-mail, 2013. július

A neandervölgyiek Lipcsében

Lipcse kellemes város, s aki szeretné felkeresni a könyvemben említett hallei Őstörténeti Múzeumot, a Gosecki Napobszervatóriumot vagy Arche Nebra kiállítását, annak javaslom, hogy válassza ezt a várost kiindulópontjának. Csak ajánlani tudom a régi állomás éttermét, a Bayerischer Bahnhof nevű sörfőzdét és sörcsarnokot. Akit nem zavar a kissé egyenetlen színvonal és a meredek lépcső, az biztos élvezi az Antikhotel Völkerschlachtdenkmal hangulatát (a „Népek csatájához” címzett Régi Szálloda): olcsó, csodálatos a reggeli, lehet kerékpárt kölcsönözni, és szép régi bútorok vannak a szobákban. Egyetlen hátránya, hogy kissé távol van a központtól. A Max Planck Evolúciós Antropológiai Intézet aligha fogad nem szakmabeli látogatókat, de kintről vagy a recepciótól rá lehet kukucskálni a zen ihletésű építészeti megoldásokra.

Ha valaki el akar mélyülni Svante Pääbo munkáiban, akkor A neandervölgyi ember (Neandertalmänniskan) című könyvét ajánlom. Ez kisrészt a saját életéről, nagyrészt a kutatásairól szól.

Abi-Rached, L. et al. 2011: The shaping of modern human immune systems by multiregional admixture with archaic humans. Science, 334(6052), 89–94. »DOI link«

Auel, J. M. 1998: A Barlangi Medve népe. Magyar Könyvklub.

Bojs, K. & Bratt, A. 2011: Vikten av gener: hur DNA påverkar din vikt. (A gén súlya: hogyan hat a DNS a testsúlyodra), Stockholm: Natur & Kultur.

Cann, R., Stoneking, M. & Wilson, A. 1987: Mitochondrial DNA and human evolution. Nature, 325(6099), 31–36.

Green, R. E., Krause, J., Ptak, S. E., Briggs, A. W., Ronan, M. T., Simons, J. F., Du, L., Egholm, M., Rothberg, J. M., Paunovic, M. & Pääbo, S. 2006: Analysis of one million base pairs of Neanderthal DNA. Nature, 444, 330–36.

Green, R. et al. 2010: A draft sequence of the Neandertal genome. Science, 328(5979), 710–722. »DOI link«

Hershkovitz, I. et al. 2015: Levantine cranium from Manot Cave (Israel) foreshadows the first European modern humans. Nature, »DOI link«

Joordens, J. A. et al. 2014: Homo erectus at Trinil on Java used shells for tool production and engraving. Nature, »DOI link«

Krings, M. et al. 1997: Neandertal DNA sequences and the origin of modern humans. Cell, 90/1, 19–30.

Noonan, J. P., Coop, G., Kudaravalli, S., Smith, D., Krause, J., Alessi, J., Chen, F., Platt, D., Pääbo, S., Pritchard, J. K. & Rubin, E. M. 2006: Sequencing and analysis of Neanderthal genomic DNA. Science, 314, 1113–18.

Prüfer, K. et al. 2014: The complete genome sequence of a Neanderthal from the Altai Mountains. Nature, 505(7481), 43–49. »DOI link«

Pääbo, S. 1984: Über den Nachweis von DNA in altägyptischen Mumien. Das Altertum, 30, 213–218.

Pääbo, S. 1985: Molecular cloning of Ancient Egyptian mummy DNA. Nature, 314(6012), 644–645.

Pääbo, S. 1995: The Y chromosome and the origin of all of us (men). Science, 268(5214), 1141–1142.

Rodríguez-Vidal, J. et al. 2014: A rock engraving made by Neanderthals in Gibraltar. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 111/37, 13301–13306. »DOI link«

Sankararaman, S. et al. 2014: The genomic landscape of Neanderthal ancestry in present-day humans. Nature, 507 (7492), 354. »DOI link«

Sykes, B. 2001: The seven daughters of Eve: the science that reveals our genetic ancestry. New York: Norton.

Hublin, Jean-Jacques. Interjú, 2014. november

Prüfer, Kay. Interjú, 2013. szeptember

Pääbo, Svante. Interjú, 2014. november

Stefánsson, Kári. Interjú, 1998.

A furulyások

Mindenkinek csak ajánlani tudom, hogy menjen el egy jégkorszaki szafarira a Sváb-Alpokba. Keresse fel a világ legkorábbi ismert hangszerét, a világ legkorábbi ábrázoló művészetét! De nem szabad megfeledkezni róla, hogy Németország decentralizált szövetségi köztársaság, és nem létezik egy központi hatalom, amely igyekezne megkönnyíteni a jégkorszaki turisták helyzetét.

A legfontosabb leletek elszórva találhatók meg, többek között az Ulmi Múzeumban, Tübingen Kastélymúzeumában, valamint a kicsiny Blaubeuren városkában. Különösen Blaubeuren apró múzeuma kedves hely, ahol egy külön szobácskában szólalnak meg a furulyák, s a kiállításon azt is láthatjuk, a furulyások hogyan nézhettek ki, és ruházatuk, felszerelésük miben különbözik a neandervögyiekétől.

Blaubeurentől alig néhány kilométerre van a Geissenklösterle- és a Hohle Fels-barlang. Ulmból vonattal el lehet jutni Schelklingenbe, s onnan maximum félórás séta. Ha a Blaubeuren és Ehingen közt közlekedő busszal megyünk, akkor még közelebb jutunk a barlangokhoz, s ennek van is egy „Hohle Fels” nevű megállója. Geissenklösterlét csak kívülről lehet megtekinteni, és egy nagyon meredek emelkedőn lehet csak feljutni oda. A Hohle Fels könnyebben elérhető, és néha nyitva is áll látogatók számára. Ha valaki napra pontos információt szeretne, legjobb, ha először e-mailben megkeresi Erwin Haggenmüllert, vagy a további címekre ír levelet: e.haggenmueller@t-online.de, Dieter Frey, dodifrey@web.de vagy info@schelklingen.de.

Bäckman, L. & Hultkrantz, Å. 1978: Studies in Lapp shamanism. Stockholm: Almqvist & Wiksell.

Conard, N. 2003: Palaeolithic ivory sculptures from southwestern Germany and the origins of fgurative art. Nature, 426(6968), 830–832.

Conard, N. 2009: A female figurine from the basal Aurignacian of Hohle Fels Cave in southwestern Germany. Nature, 459(7244), 248–252. »DOI link«

Conard, N. J. & Bolus, M. 2003: Radiocarbon dating the appearance of modern humans and timing of cultural innovations in Europe: new results and new challenges. Journal Of Human Evolution, 44, 331–371. »DOI link«

Conard, N. J., Malina, M. & Münzel, S. C. 2009: New flutes document the earliest musical tradition in southwestern Germany. Nature, 460(7256), 737–740. »DOI link«

Cook, J. 2013: Ice Age art: the arrival of the modern mind. London: British Museum Press.

Eichmann, R., Koch L.-F. & Jianjun, F. 2016: Studien zur Musikarchäologie X. Orient Archäologie, 37.

Fagan, B. M. & Durrani, N. 2013: People of the Earth: an introduction to world prehistory. Boston: Pearson.

Fu, Q. et al. 2014: Genome sequence of a 45,000-year-old modern human from western Siberia. Nature, 514(7523), 445–449. »DOI link«

Higham, T., Basell, L., Jacobi, R., Wood, R., Ramsey, C. & Conard, N. 2012: Testing models for the beginnings of the Aurignacian and the advent of figurative art and music: the radiocarbon chronology of Geißenklösterle. Journal Of Human Evolution, 62/6, 664–676. »DOI link«

Karlsson, J. 1970: A double dominant genetic mechanism for schizophrenia. Hereditas, 65/2, 261–267.

Kong, A. et al. 2012: Rate of de novo mutations and the importance of father’s age to disease risk. Nature, 488(7412), 471–475. »DOI link«

Kyaga, S., Lichtenstein, P., Boman, M., Hultman, C., Långström, N. & Landén, M. 2011: Creativity and mental disorder: family study of 300,000 people with severe mental disorder. The British Journal of Psychiatry: The Journal of Mental Science, 199/5, 373–379. »DOI link«

Lewis-Williams, J. D. 2004: The mind in the cave: consciousness and the origins of art. London: Thames & Hudson.

Morwood, M. J. et al. 2014: Pleistocene cave art from Sulawesi, Indonesia. Nature, 514(7521), 223–227. »DOI link«

Conard, Nicholas. Interjú, 2013. szeptember

Cook, Jill. Interjú, 2013. március

Lichtenstein, Paul. Interjú, 2014.

Taller, Andreas. Beszélgetés, 2013. szeptember

Geissenklösterle. Látogatás, 2013. szeptember

Hohle Fels. Látogatás, 2013. szeptember

Museum Schloss Hohentübingen. Látogatás, 2013.

Urgeschichtliches Museum Blaubeuren. Látogatás, 2013. szeptember

Elsőként Európában

Kosztyenki lelőhelyével kapcsolatban igen nagy segítségemre volt Andrej Szinicsin orosz, valamint John F. Hoffecker amerikai régész, a kelet-európai régészet szakértői.

Anikovich, M. et al. 2007: Early Upper Paleolithic in Eastern Europe and implications for the dispersal of modern humans. Science, 315(5809), 223–226. »DOI link«

Benazzi, S. et al. 2011: Early dispersal of modern humans in Europe and implications for Neanderthal behaviour. Nature, 479(7374), 525–528. »DOI link«

Benazzi, S., Bailey, S. E., Peresani, M., Mannino, M. A., Romandini, M., Richards, M. P. & Hublin, J. 2014: Middle Paleolithic and Uluzzian human remains from Fumane Cave, Italy. Journal Of Human Evolution, 70, 61–68. »DOI link«

Dalén, L. et al. 2012: Partial genetic turnover in Neanderthals: continuity in the East and population replacement in the West. Molecular Biology and Evolution, 29/8, 1893–1897. »DOI link«

Douka, K. et al. 2014: On the chronology of the Uluzzian. Journal of Human Evolution, 68, 1–13. »DOI link«

Higham, T. et al. 2011: The earliest evidence for anatomically modern humans in northwestern Europe. Nature, 479(7374), 521–524. »DOI link«

Higham, T. et al. 2014: The timing and spatiotemporal patterning of Neanderthal disappearance. Nature, 512(7514), 306–309. »DOI link«

Hublin, J. 2012: The earliest modern human colonization of Europe. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 109/34, 13471–13472. »DOI link«

Krause, J., Briggs, A., Kircher, M., Maricic, T., Zwyns, N., Derevianko, A. & Pääbo, S. 2010: A complete mtDNA genome of an early modern human from Kostenki, Russia. Current Biology: CB, 20/3, 231–236. »DOI link«

Maricic, T. et al. 2013: A Recent Evolutionary Change Affects a Regulatory Element in the Human foxp2 Gene. Molecular Biology & Evolution, 30/4, 844.

Marom, A., McCullagh, J., Higham, T., Sinitsyn, A. & Hedges, R. 2012: Single amino acid radiocarbon dating of Upper Paleolithic modern humans. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 109/18, 6878–6881. »DOI link«

Oppenheimer, C. 2011: Eruptions that Shook the World [Elektronisk resurs]. Cambridge: Cambridge University Press.

Trinkaus, E., Zilhão, J. & Constantin, S. 2013: Life and death at the Peştera cu Oase: A setting for modern human emergence in Europe. Oxford: Oxford University Press.

Wood, R., Barroso-Ruíz, C., Caparrós, M., Jordá Pardo, J., Galván Santos, B. & Higham, T. 2013: Radiocarbon dating casts doubt on the late chronology of the Middle to Upper Palaeolithic transition in southern Iberia. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 110/8, 2781–2786. »DOI link«

Conard, Nicholas. Interjú, 2013.

Higham, Thomas. E-mail, 2014.

Hoffecker, John. E-mail, 2014.

Hublin, Jean-Jacques. Interjú, 2014. november és e-mail, 2014. december

Pääbo, Svante. E-mail, 2015. május

Sinitsyn, Andrei. E-mail, 2014.

Trinkhaus, Erik. E-post, 2014.

Wohlfarth, Barbara. Interjú, 2013. július

Musée National de Préhistoire, Les Eyzies-de-Tayac. Látogatás, 2013.

Mamutok Brünnben

Brünn vonattal alig egyórányira van Bécstől, és nagyon megéri megtenni ezt a kitérőt. Az Anthropos Európa egyik legtöbb információt adó őskori múzeuma, és a mai korban, amikor a DNS-technika ilyen drámai fejlődésen megy keresztül, az általános műveltség részeként fel kell keresnünk azt a kolostort, ahol Gregor Mendel szerzetes munkálkodott.

Ne hagyjuk ki Brünn hatalmas főterét sem óriási gyümölcs- és zöldségpiacával! Főleg ősszel érdemes felkeresni, olyankor frissen préselt mustot is árulnak papírpohárban.

Cook, J. 2013. Ice Age art: the arrival of the modern mind. London: British Museum Press.

Fu, Q. et al. 2013: A revised timescale for human evolution based on ancient mitochondrial genomes. Current Biology: CB, 23/7, 553–559. »DOI link«

Cook, Jill. Interjú, 2013. március

Svoboda, Jiři. Interjú, 2013. szeptember, e-mail, 2014.

Museum Anthropos, Brno. Látogatás, 2013. szeptember

Crô-Magnon

Ha az általam javasolt úti célokból valaki csupán egyetlen helyet szeretne kiválasztani, akkor azt javaslom, hogy utazzon Les Eyzies-de-Tayacba. Itt a francia állam és a helyi önkormányzat közösen mindent megtett annak érdekében, hogy a jégkorszakturistáknak mindennemű kényelmet biztosítson. A látnivalók egy része mindössze tízpercnyi sétára van egymástól. Lehetőleg kerüljük a júliusi, augusztusi főszezont, amikor nincs üres szoba a szállodákban, és a keskeny utcák tele vannak autókkal.

Bordeaux-ból három óra alatt lehet vonattal odajutni. A kis állomástól mintegy tizenöt perc sétával érhetünk el Crô-Magnonba, s onnan további néhány perc Abri Pataud, ahol egy külön kis múzeum található. A nagy állami fenntartású múzeum, a Musée National de Préhistoire további néhány száz méterre van. Rendkívül nagyratörő vállalkozás, de nagy elvárásaik vannak a látogatóval szemben is. Lehetőleg próbáljunk csatlakozni egy vezetett túrához, ahol az összefüggéseket is elmagyarázzák.

A múzeum honlapján megtaláljuk az elérhetőségeket és minden egyéb információt. Főszezonban a hét minden napján nyitva áll, az év további részében keddenként zárva tart. A múzeumon túl egy nagy, modern épületben található a Pôle International de la Préhistoire, ahol a látogatók filmeket nézhetnek, és könyveket, újságokat lapozgathatnak, mindezt ingyen. Szombaton zárva.

Font de Gaume fél óra séta Les Eyzies-től. Ide csak a látogatás napján tudunk jegyet venni. A legbiztosabb, ha nyitáskor, reggel 9.30-kor már ott vagyunk! Ugyanebbe az irányba kell továbbmennünk, ha Les Combarelles vagy Abri Cap Blanc az úti célunk (ez utóbbit azért inkább kerékpárral vagy autóval keressük fel, gyalog kissé messze van).

Ha a másik irányba indulunk, félórás sétával elérhető Les Eyzies-ből többek között Abri du Poisson és Laugerie Haute. Ha valaki szeretne eljutni Rouffignacba is, egyszerűbb, ha autót bérel. A Les Eyzies információs irodájában (Office de Tourisme) segítenek ebben, és kerékpárt is kölcsönöznek.

Amikor terveztem az utazást Les Eyzies-be, sok segítséget kaptam a Stockholmi Egyetem Geológiai Intézetétől. Barbara Wohlfarth és Otto Hermelin korábban már szerveztek oda utakat „Az ember fejlődése” című bevezető kurzusuk keretében. Barbara javaslatára lemondtam arról, hogy felkeressem a környék legismertebb látványosságát, a Lascaux-barlangot. Ugyanis ma már nem engedik be a látogatókat magába a barlangba, hanem meg kell elégedniük a barlangfestmények másolataival műanyag alapra festve. Ennek ellenére is szinte elviselhetetlen mennyiségű látogatóval kell osztozni az élményen. Pech Merle, amely Les Eyzies-től két óra autóval, állítólag nagyon szép, de sajnos nem jutott már időm rá, hogy felkeressem.

Izgalmas és kellemes, bár kissé drága élmény volt a Crô-Magnon panzióban megszállni. A legfinomabb ételeket a Hotel Les Glycines-ben találtam, de a múzeum mellett található Café Brasserie de la Mairie is finom ételeket kínál kedvező áron.

Achilli, A. et al. 2005: Saami and Berbers – an unexpected mitochondrial DNA link. American Journal of Human Genetics, 76/5, 883–886.

Bäckman, L. & Hultkrantz, Å. 1978: Studies in Lapp shamanism. Stockholm: Almqvist & Wiksell

Clottes, J. 2011: Cave art. New York: Phaidon Press.

Desdemaines-Hugon, C. & Tattersall, I. 2010: Stepping-stones: a journey through the Ice Age caves of the Dordogne. New Haven: Yale University Press.

Fu, Q. et al. 2013: A revised timescale for human evolution based on ancient mitochondrial genomes. Current Biology: CB, 23/7, 553–559. »DOI link«

Lewis-Williams, J. D. 2004: The mind in the cave: consciousness and the origins of art. London: Thames & Hudson.

Tambets, K. et al. 2004: The western and eastern roots of the Saami – the story of genetic ”outliers” told by mitochondrial DNA and Y chromosomes. American Journal of Human Genetics, 74/4, 661–682.

Wohlfarth, Barbara, Stockholms universitet, Exkursionsguide för kursen ”Människans utveckling,” „Az ember fejlődése”, kirándulási melléklet 2013

Berlin, Rolf. E-mail, 2011. augusztus

Chiotti, Laurent. Interjú, 2013. szeptember

Krause, Johannes. Interjú, 2013. szeptember

Plassard, Frédéric. Interjú, 2013. szeptember

Svoboda, Jiři. Interjú, 2013. szeptember

Abri Cap Blanc, Les Eyzies. Látogatás, 2013. szeptember

Abri Pataud och Laugerie Haute, Les Eyzies-de-Tayac. Látogatás, 2013. szeptember

Font de Gaume, Les Eyzies. Látogatás, 2013. szeptember

Les Combarelles, Les Eyzies. Látogatás, 2013. szeptember

Musée l’Abri Pataud, Les Eyzies-de-Tayac. Látogatás, 2013. szeptember

Musée National de Préhistoire, Les Eyzies-de-Tayac. Látogatás, 2013. szeptember

Rouffgnac. Látogatás, 2013. szeptember

Az első kutya

A látogatásra ajánlott múzeumokat lásd a „Falbygden, Falköping város környéke” című fejezetnél.

Freedman, A. et al. 2014: Genome sequencing highlights the dynamic early history of dogs. Plos Genetics, 10/1, e1004016. »DOI link«

Fu, Q. et al. 2013: A revised timescale for human evolution based on ancient mitochondrial genomes. Current Biology: CB, 23/7, 553–559. »DOI link«

Giemsch, L. 2014: Eiszeitjäger: Leben im Paradies: Europa vor 15000 Jahren. Mainz: Nünnerich-Asmus.

Pettitt, P. 2011: The Palaeolithic origins of human burial. Abingdon: Routledge.

Skoglund, P., Ersmark, E., Palkopoulou, E. & Dalén, L. 2015: Ancient wolf genome reveals an early divergence of domestic dog ancestors and admixture into high-latitude breeds. Current Biology, »DOI link«

Thalmann, O. et al. 2013: Complete mitochondrial genomes of ancient canids suggest a European origin of domestic dogs. Science, 342(6160), 871–874. »DOI link«

Schmitz, Ralph W. E-mail, 2014.

Street, Martin. E-mail, 2014.

Thalmann, Olaf. E-mail, 2014.

Dogger-föld

A Dogger-földdel kapcsolatos kutatás eléggé új, és meglepően kevés információhoz lehet hozzájutni. Aki mégis szeretne többet megtudni, annak Vincent Gaffney könyvét ajánlom, valamint a Koppenhágai Nemzeti Múzeum néhány tárlóját. Egyébként is egész Skandináviában ez a múzeum nyújtja a legtöbbet azok számára, akik a paleolit korszakról szeretnének többet megtudni (vagy akár a neolitikumról, a bronzkorról vagy a vaskorról). Ráadásul nincs belépődíj, s a szomszédos negyedben kellemes kis éttermek találhatók, ahol jellegzetes dán szendvicseket fogyaszthatunk.

Coles, B. 2000: Doggerland: The cultural dynamics of a shifting coastline. Geological Society, London. »DOI link«

Fu, Q., Rudan, P., Pääbo, S. & Krause, J. 2012: Complete Mitochondrial Genomes Reveal Neolithic Expansion into Europe. Plos ONE, 7/3, 1–6. »DOI link«

Gaffney, V. L., Fitch, S. & Smith, D. N. 2009: Europe’s lost world: the rediscovery of Doggerland. York: Council for British Archeology.

Gaffney, Vincent. Interjú, 2015. január

Wohlfarth, Barbara. Interjú, 2014. március

Véget ér a jégkorszak

Természetesen csak a fantáziám szüleménye, hogy lettek volna szemtanúi annak a pillanatnak, amikor a svédországi Billingentől északra hirtelen kialakult egy gigantikus vízesés, és az egész Öresund-szoros kiszáradt. Nem tudhatjuk, hogy így esett-e. Az elképzelt történet a lundi Svante Björck professzortól kapott információkra épül, ő ezeknek a geológiai eseményeknek a legjelesebb szakértője.

Huseby klev leletei egy kicsiny helyi múzeumban láthatók a svédországi Orust szigetén, Göteborgtől északra. A kiállítás nyaranta néhány hétig tekinthető meg, vagy megbeszélés szerint. Honlapjuk a husebyklev.se címen érhető el.

A Gotland-sziget melletti Stora Karlsö csodálatos úti cél a nyári szezon elején, amikor virágoznak az orchideák (kosborok), és mindenütt csetlenek-botlanak a lummafiókák. Augusztus végéig naponta indulnak szervezett hajóutak. A Stora Förvar-barlangot szabadon lehet látogatni, közel van a kikötőhöz.

A barumi asszony a skåneiek tiltakozása ellenére továbbra is a stockholmi Történelmi múzeum (Historiska museet) egyik kiállításán látható bäckaskogi nő néven. A csontvázon kívül egy egész teremnyi információ van arról a környezetről, amelyben élt.

Andersson, M. & Knarrström, B. 1999: Senpaleolitikum i Skåne: en studie av materiell kultur och ekonomi hos Sveriges första fångstfolk. (A késő paleolitikum Skånéban: Svédország első zsákmányejtő népének anyagi kultúrája és gazdasági körülményei.) Avd. för arkeologiska undersökningar, Riksantikvarieämbetet.

Bailey, G. N. & Spikins, P. (ed.) 2008: Mesolithic Europe. Cambridge: Cambridge University Press.

Bjerck, H. B. 2009: Colonizing Seascapes: Comparative Perspectives on the Development of Maritime Relations in Scandinavia and Patagonia. Arctic Anthropology, 46/1–2.

Carlson, A. 2013: The Younger Dryas Climate Event. Encyclopedia of Quaternary Science, 126–134. »DOI link«

Hernek, R. & Nordqvist, B. 1995: Världens äldsta tuggummi?: ett urval spännande arkeologiska fynd och upptäckter som gjordes vid Huseby klev, och andra platser, inför väg 178 över Orust. (A világ első rágógumija? Válogatás a Huseby klev melletti ásatások legérdekesebb leleteiből és felfedezéseiből.) Kungsbacka: Byrån för arkeologiska undersökningar, Riksantikvarieämbetet.

IPCC. 2013. Climate Change 2013: The Physical Science Basis. Kapitel 5: Information from Paleoclimate Archives

Lindqvist, C. & Possnert, G. 1999: The first seal hunter families on Gotland: on the Mesolithic occupation in the Stora Förvar cave. Current Swedish archaeology. 7, 65–87.

Malyarchuk, B. 2008: Mitochondrial DNA phylogeny in Eastern and Western Slavs. Mol. Biol. Evol. Aug; 25/8:1651–1658 2008. May 13.

Malyarchuk, B., Derenko, M., Grzybowski, T., Perkova, M., Rogalla, U., Vanecek, T. & Tsybovsky, I. 2010: The Peopling of Europe from the Mitochondrial Haplogroup U5 Perspective. Plos ONE, 5/4, 1–6. »DOI link«

Masson-Delmotte, V. et al. 2012: Greenland climate change: from the past to the future. Wiley Interdisciplinary ReviewsClimate Change, 3/5, 427–449.

Nordqvist, B. 2005: Husby klev: en kustboplats med bevarat organiskt material från äldsta mesoliticum till järnålder: Bohuslän, Morlanda socken. (Huseby klev: egy tengerparti telephely, ahol a legkorábbi mezolitikumtól a vaskorig terjedő időből maradtak fenn szerves anyagok.) Huseby 2:4 och 3:13, RAÄ 89 och 485: arkeologisk förundersökning och undersökning. Mölndal: UV Väst, Avdelningen för arkeologiska undersökningar, Riksantikvarieämbetet.

Andersson, Magnus. Interjú, 2014. február

Andrén, Thomas. Telefoninterjú, 2014. február

Apel, Jan. Telefoninterjú, 2014. november és 2015. március

Bjerck, H. B. E-mail, 2014. március

Björck, Svante. Interjú, 2014. március

Broström, Anna. Interjú, 2014. február

Jakobsson, Mattias. Interjú, 2014. november és december

Jennbert, Kristina. Interjú, 2014. február

Magnell, Ola. Interjú, 2014. február

Nordqvist, Bengt. Telefoninterjú, 2014. március

Price, Douglas. Interjú, 2014. február

Storå, Jan. Telefoninterjú, 2014. december

Wohlfarth, Barbara. Interjú, 2014. március

Sötét bőr, kék szem

Cerqueira, C., Paixão-Côrtes, V., Zambra, F., Salzano, F., Hünemeier, T. & Bortolini, M. 2012: Predicting homo pigmentation phenotype through genomic data: From neanderthal to James Watson. American Journal of Human Biology, 24/5, 705–709. »DOI link«

Draus-Barini, J., Kupiec, T., Branicki, W., Walsh, S., Kayser, M., Głab, H. & Pośpiech, E. 2013: Bona fide colour: DNA prediction of human eye and hair colour from ancient and contemporary skeletal remains. Investigative Genetics, 4/1, »DOI link«

Fortes, G., Speller, C., Hofreiter, M. & King, T. 2013: Phenotypes from ancient DNA: Approaches, insights and prospects. Bioessays, 35/8, 690–695.

Gaffney, V. L., Fitch, S. & Smith, D. N. 2009: Europe’s lost world: the rediscovery of Doggerland. York: Council for British Archeology.

Gamba, C. et al. 2014: Genome flux and stasis in a five millennium transect of European prehistory. Nature Communications, 5/10, 5257. »DOI link«

Haak, W. et al. 2015: Massive migration from the steppe was a source for Indo-European languages in Europe. Nature, 522(7555), 207–211. »DOI link«

Ingram, C. E., Mulcare, C. A., Itan, Y., Thomas, M. G. & Swallow, D. M. 2009: Lactose digestion and the evolutionary genetics of lactase persistence. Human Genetics, 124/6, 579. »DOI link«

Itan, Y., Jones, B., Ingram, C., Swallow, D. & Thomas, M. 2010: A worldwide correlation of lactase persistence phenotype and genotypes. BMC Evolutionary Biology, 10/1, »DOI link«

Lazaridis, I. et al. 2014: Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans. Nature, 513(7518), 409–413. »DOI link«

Mathiesen, I. 2015: Eight thousand years of natural selection in Europe. bioRxiv preprint, först publicerad online 14 mars 2015.

Olalde, I. et al. 2014: Derived immune and ancestral pigmentation alleles in a 7,000-year-old Mesolithic European. Nature, 507(7491), 225–228.

Sten, S. (ed.) 2000: Barumkvinnan: nya forskningsrön. (A barumi asszony: új kutatási eredmények.) Fornvännen, 95, 73–87.

Ahlström, Torbjörn. Telefoninterjú, 2014. március

Hallgren, Fredrik. Interjú, 2014. március

Sten, Sabine. Interjú, 2014. március

Historiska museet, Stockholm. Több látogatás, 2013–2015.

Az éghajlat és az erdő

Gaffney, V. L., Fitch, S. & Smith, D. N. 2009: Europe’s lost world: the rediscovery of Doggerland. York: Council for British Archeology.

Lazaridis, I. et al. 2014: Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans. Nature, 513(7518), 409–413. »DOI link«

Olalde, I. et al. 2014: Derived immune and ancestral pigmentation alleles in a 7,000-year-old Mesolithic European. Nature, 507, 225–228 »DOI link«

Weninger, B. 2008: The catastrophic final flooding of Doggerland by the Storegga Slide tsunami. Documenta Praehistorica XXXV.

Björck, Svante. Telefoninterjú, 2014. március

Gaffney, Vincent. Interjú, 2015. január

Wohlfarth, Barbara. Interjú, 2014. március

Számi lennék?

Az utolsó pillanatban, közvetlenül azelőtt, hogy a kéziratot le kellett adnom, úgy döntöttem, hogy az éjjeli vonattal felutazom Jokkmokkba az Ájtte számi múzeumba. Nagyon örülök, hogy megtettem. Az Ájtte rendkívül szép múzeum, és Svédország történetének igen fontos részét mutatja be.

Broberg, G. & Tydén, M. 1991: Oönskade i folkhemmet: rashygien och sterilisering i Sverige. (A „népi otthon” nemkívánatos egyénei: rasszhigiénia és sterilizálás Svédországban). Stockholm: Gidlund.

Ingman, M., & Gyllensten, U. 2007. A recent genetic link between Sami and the Volga-Ural region of Russia. European Journal of Human Genetics, 15/1, 115–120. »DOI link«

Janson, T. 2013: Germanerna: myten, historien, språken. (A germánok: mítosz, történelem, nyelv.) Stockholm: Norstedts.

Krebs, C. B. 2011: A most dangerous book: Tacitus’s Germania from the Roman Empire to the Third Reich. New York: Norton & Co.

Malyarchuk, B., Derenko, M., Grzybowski, T., Perkova, M., Rogalla, U., Vanecek, T. & Tsybovsky, I. 2010: The peopling of Europe from the mitochondrial haplogroup U5 perspective. Plos ONE, 5/4, 1–6. »DOI link«

Manker, E. 1947: De svenska fjällapparna. (A svéd hegyi lappok.) Stockholm: Svenska turistföreningens förlag.

Tambets, K. et al. 2004: The Western and Eastern roots of the Saami – the story of genetic ”outliers” told by mitochondrial DNA and Y chromosomes. The American Journal of Human Genetics, 74, 661–682. »DOI link«

Aronsson, Kjell-Åke. Interjú, 2014. december

Gyllensten, Ulf. Interjú, 2014. december

Tambets, Kristiina. E-mail, 2014. december

Tonnesen, Gail. E-mail, 2013–2014.

Megjelenik életünkben a kerámia

Craig, O. et al. 2013: Earliest evidence for the use of pottery. Nature, 496(7445), 351–354. »DOI link«

Marzurkevich, A. & Dolbunova, E. 2012: The most ancient pottery and Neolithisation of Eastern Europe. Fontes Archaeologici Poznaniensis, 48.

Saul, H., Madella, M., Fischer, A., Glykou, A., Hartz, S. & Craig, O. 2013: Phytoliths in pottery reveal the use of spice in European prehistoric cuisine. Plos One, 8/8, e70583. »DOI link«

Swedish National Heritage Board. Contract Archaeology Service (South) 2004: Stone Age Scania: significant places dug and read by contract archaeology. Stockholm: Riksantikvarieämbetets förlag.

Wu, X., Zhang, C., Goldberg, P., Cohen, D., Pan, Y., Arpin, T. & Bar-Yosef, O. 2012: Early pottery at 20,000 years ago in Xianrendong Cave, China. Science, 336(6089), 1696–1700. »DOI link«

Dolbunova, Jekatyerina. Előadás, 2013. szeptember és e-mail, 2013. szeptember

Hallgren, F. Interjú, 2014. március

Jönnek a földművesek

Burenhult, G. (ed.) 2010: Arkeologi i Norden 1. (Észak-Európa régészete.) Stockholm: Natur & Kultur.

Jennbert, K. 1984: Den produktiva gåvan: tradition och innovation i Sydskandinavien för omkring 5300 år sedan. (A produktivitás és innováció Dél-Skadináviában kb 5300 évvel ezelőtt.) Diss. Lund: Univ. Bonn.

Lazaridis, I. et al. 2014: Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans. Nature, 513(7518), 409–413. »DOI link«

Nordiska museet Stiftelsen Lagersberg 1998: Det svenska jordbrukets historia. [Bd 1] Jordbrukets första femtusen år: [4000 f. Kr.–1000 e. Kr.] (A svéd földművesség története. I. kötet, A földművesség első ötezer éve.) Stockholm: Natur och kultur/LT i samarbete med Nordiska museet och Stift. Lagersberg.

Skoglund, P., Malmström, H., Raghavan, M., Storå, J., Hall, P., Willerslev, E., Gilbert, M. T. P., Götherström, A. & Jakobsson, M. 2012: Origins and Genetic Legacy of Neolithic Farmers and Hunter-Gatherers in Europe. Science, 336, 466–469. »DOI link«

Sørensen, L. & Karg, S. 2014: The expansion of agrarian societies towards the north – new evidence for agriculture during the Mesolithic/Neolithic transition in Southern Scandinavia. Journal Of Archaeological Science, 51, 98–114. »DOI link«

Gronenborn, Detlef. Interjú, 2013. szeptember

Haak, Wolfgang. E-mail, 2013. július

Jennbert, Kristina. Interjú, 2014. február

Price, Douglas. Interjú, 2014. február

Family Tree DNA, saját teszteltetés, 2013.

Jakobsson, M., Götherström, A., Storå, J., Skoglund, P., Burenhult, G. Sajtókonferencia Uppsalában, 2012. április

Riksbankens jubileumsfond. Sajtóközlemény, 2013. október

Stockholms universitet. Sajtóközlemény, 2013. október

Uppsala universitet. Sajtóközlemény, 2013. október

Szíria

Fernández, E. et al. 2014: Ancient DNA analysis of 8000 B.C. Near Eastern farmers supports an Early Neolithic pioneer maritime colonization of Mainland Europe through Cyprus and the Aegean Islands. Plos Genetics, 10/6, e1004401. »DOI link«

Csónakkal Ciprusra

Ennél egyszerűbb és kényelmesebb nem is lehetne a mezőgazdaság gyökereinek kutatása. Ciprus fő jövedelmi forrása a turizmus. Mindenütt vannak szállodák, éttermek, múzeumok. Szinte mindenhova el lehet jutni a helyi buszjáratokkal, s ha mégsem, akkor ott a taxi, a bérelhető bicikli vagy az autó. Ha az első földművelőkről akarunk megtudni valamit, akkor a Hirokítia világörökség megtekintését ajánlhatom. Az A1 főútvonal közelében fekszik, Larnaca várostól néhány tíz kilométerre nyugatra. A távolsági busz szinte előtte áll meg. A főváros, Nicosia Ciprus Múzeumában szintén sok információt találhatunk az első földművesekről.

Driscoll, C., Menotti-Raymond, M., Roca, A., Hupe, K., Johnson, W., Geffen, E. & Macdonald, D. 2007: The Near Eastern origin of cat domestication. Science, 317(5837), 519–523.

Kuijt, I. & Finlayson, B. 2009: Evidence for food storage and predomestication granaries 11,000 years ago in the Jordan Valley. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 106/27, 10966–10970. »DOI link«

Málek, J. 2006: The cat in ancient Egypt. London: British Museum.

Montague, M. J. et al. 2014: Comparative analysis of the domestic cat genome reveals genetic signatures underlying feline biology and domestication. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 111/48, 17230. »DOI link«

Van Neer, W., Linseele, V., Friedman, R. & De Cupere, B. 2014: More evidence for cat taming at the Predynastic elite cemetery of Hierakonpolis (Upper Egypt). Journal of Archaeological Science, 45, 103–111. »DOI link«

Vigne, J., Guilaine, J., Debue, K., Haye, L. & Gérard, P. 2004: Early taming of the cat in Cyprus. Science, 304(5668), 259.

Vigne, J. et al. 2012: First wave of cultivators spread to Cyprus at least 10,600 years ago. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 109/22, 8445–8449. »DOI link«

Häggman, Sofa. Interjú, 2014. május

Johansson, Carolin. E-mail, 2014. december

Mühlenbock, Christian. Beszélgetés, 2015. május

Vigne, Jean-Denis. E-mail, 2014. április

Látogatás Cipruson, 2014. április

Interjú és tereplátogatás Carole McCartney-vel, 2014. április

Az első sör

Göbekli Tepébe szervezett turistautak indulnak.

Bar-Yosef, O. 2011: Climatic Fluctuations and Early Farming in West and East Asia. Current Anthropology, (S4), »DOI link«

Colledge, S. & Conolly, J. 2007: The Origins and Spread of Domestic Plants in Southwest Asia and Europe. Left Coast Press, Inc.

Dietrich, O., Heun, M., Notroff, J., Schmidt, K., Zarnkow, M. & Carver, M. 2012: The role of cult and feasting in the emergence of Neolithic communities. New evidence from Göbekli Tepe, south-eastern Turkey. Antiquity, 86/333, 674–695.

Heun, M., Schäfer-Pregl, R., Klawan, D., Castagna, R., Accerbi, M., Borghi, B. & Salamini, F. 1997: Site of einkorn wheat domestication identifed by DNA fingerprinting. Science, 5341, 1312. »DOI link«

Larson, G. et al. 2014: Current perspectives and the future of domestication studies. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 111/17, 6139–6146. »DOI link«

Luo, M., Yang, Z., You, F., Kawahara, T., Waines, J. & Dvorak, J. 2007: The structure of wild and domesticated emmer wheat populations, gene flow between them, and the site of emmer domestication. Theoretical and Applied Genetics, 114/6, 947–959.

Piperno, D., Weiss, E., Holst, I. & Nadel, D. 2004: Processing of wild cereal grains in the Upper Palaeolithic revealed by starch grain analysis. Nature, 430(7000), 670–673.

Price, T. & Bar-Yosef, O. 2011: The Origins of Agriculture: New Data, New Ideas. An Introduction to Supplement 4. Current Anthropology, (S4), »DOI link«

Vigne, J., Carrère, I., Briois, F. & Guilaine, J. 2011: The early process of mammal domestication in the Near East: new evidence from the Pre-Neolithic and Pre-Pottery Neolithic in Cyprus. Current Anthropology, (S4), »DOI link«

Vigne, J. et al. 2012? First wave of cultivators spread to Cyprus at least 10,600 y ago. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 109/22, 8445–8449. »DOI link«

Weiss, E. & Zohary, D. 2011: The Neolithic Southwest Asian founder crops, their biology and archaeobotany. Current Anthropology, (S4), »DOI link«

Willcox, G. & Herveux, L. 2013: Late Pleistocene/Early Holocene charred plant remains: preliminary report. In Mazurowski, R. & Kanjou, Y. (eds), Tell Qaramel 1999–2007. Protoneolithic and Early Pre-pottery Neolithic Settlement in Northern Syria. 120/130. Warsaw: pcma.

Zeder, M. A. 2011: The origins of agriculture in the Near East. Current Anthropology, (S4), »DOI link«

Dietrich, Oliver. E-mail, 2014. október

McCartney, Carole. Helyszínlátogatás és interjú, 2014. március

Vigne, Jean-Denis. E-mail, 2014. március

A földművesek nyugat felé hajóznak

Badro, D. A. et al. 2013: Y-chromosome and mtDNA genetics reveal significant contrasts in affinities of modern Middle Eastern populations with European and African populations. Plos ONE, 8/1, 1–11. »DOI link«

Bengtson J. D. 2009: Basque and the other Mediterranean languages. Mother Tongue 14: 157–175.

Huysecoml, E. et al. 2009: The emergence of pottery in Africa during the tenth millennium cal B.C.: New evidence from Ounjougou (Mali). Antiquity, 83/322, 905–917.

Manco, J. 2013: Ancestral journeys: the peopling of Europe from the first ventures to the Vikings. London: Thames & Hudson.

Rowley-Conwy, P. 2011: Westward Ho! The spread of agriculture from Central Europe to the Atlantic. Current Anthropology, (S4), »DOI link«

Zeder, M. A. 2008: Domestication and early agriculture in the Mediterranean Basin: Origins, diffusion, and impact. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 105/33, 11597–11604. »DOI link«

Jakobsson, Mattias. Interjú, 2014. december

McCartney, Carole. Helyszínlátogatás és interjú, 2014. március

Museum of Cyprus, Nicosia. Látogatás, 2014.

Sotira Teppes. Látogatás, 2014. március

Sírokra épült házak

Çatalhöyük látogatható.

Hodder, I. 2006: Çatalhöyük: the Leopard’s tale: Revealing the mysteries of Turkey’s ancient town. London: Thames & Hudson.

Litt, T., Ohlwein, C., Neumann, F. H., Hense, A. & Stein, M. 2012: Holocene climate variability in the Levant from the Dead Sea pollen record. Quaternary Science Reviews, 49, 95–105. »DOI link«

Paschou, P. et al. 2014: Maritime route of colonization of Europe. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 111/25, 9211. »DOI link«

Özdoğan, M. 2011: Archaeological evidence on the westward expansion of farming communities from Eastern Anatolia to the Aegean and the Balkans. Current Anthropology, S415-S430. »DOI link«

Berggren, Å. E-mail, 2015. március

Hodder, Ian. E-mail, 2014. május és december

Litt, Thomas. E-mail, 2014. június

Özdoğan, Mehmet. E-mail, 2014. május

Konfliktusok Pilsenben és Mainzban

Bánffy, E. 2010: Early Neolithic Settlement and Burials at Alsónyék-Bátaszék. Kraków

Bollongino, R. et al. 2013: 2000 years of parallel societies in Stone Age Central Europe. Science, 342(6157), 479–481. »DOI link«

Brandt, G. et al. 2013: Ancient DNA reveals key stages in the formation of central European mitochondrial genetic diversity. Science, 342(6155), 257–261. »DOI link«

Fernández, E. et al. 2014: Ancient DNA analysis of 8000 B.C. Near Eastern farmers supports an Early Neolithic pioneer maritime colonization of Mainland Europe through Cyprus and the Aegean Islands. Plos Genetics, 10/6, 1–16. »DOI link«

Alt, Kurt. Interjú, 2013. október

Bánffy, Eszter. E-mail, 2014. május

Brandt, Guido. Interjú, 2013. október

Burger, Joachim. Interjú, 2013. október

European Association for Archeology. Éves közgyűlés, 2013. szeptember

Vetés és napfelkelte

A hallei Őskori Tartományi Múzeum (Landesmuseum für Vorgeschichte) egész Európa legjobb őstörténeti múzeumai közé tartozik, más vetélytársa nem is lehet, mint Les Eyzies és Koppenhága. Sajnos maga Halle városa már nem ilyen kellemes. Inkább azt ajánlom, hogy Berlinben vagy még inkább Lipcsében szálljon meg, aki ide akar látogatni. Lipcse mindössze fél óra vonattal. Onnan lehet aztán kirándulásokat tenni a gosecki napobszervatóriumba vagy akár Arche Nebra megtekintésére (lásd „A nebrai korong Halléban”). Helyi vonat- és buszjáratokkal is el lehet jutni Goseckbe, de én autót béreltem, hogy gyorsabban és könnyebben odataláljak.

Ha valaki valóban meg is akarja érezni a napobszervatórium varázsát, akkor egy felhőtlen, szép tiszta napon napfelkeltekor vagy naplementekor kell odamennie.

Zich, Bernhard. Interjú, 2013. szeptember

Régészeti Múzeum, Krakkó. Látogatás, 2013. október

Goseck. Látogatás, 2014. november

Landesmuseum für Vorgeschichte, Halle. Látogatás, 2013. szeptember és 2014. november

A földművesek partra szállnak Skånéban

A mezőgazdaság Skandináviába érkezését legjobban a Koppenhágai Nemzeti Múzeumban érthetjük meg. Aki mélyebben el akar merülni a témában, annak Lasse Sørensen, a múzeum régészének háromkötetes doktori disszertációja remek kiegészítés lehet az új DNS-kutatási eredményekhez.

Jennbert, K. 1984: Den produktiva gåvan: tradition och innovation i Sydskandinavien för omkring 5300 år sedan. (A produktív adottság és innováció Dél-Skadináviában kb. 5300 évvel ezelőtt.) Diss. Lund: Univ. Bonn.

Skoglund, P. et al. 2014: Genomic diversity and admixture differs for Stone-Age Scandinavian foragers and farmers. Science, 344(6185), 747–750. »DOI link«

Sørensen, L. & Karg, S. 2012: The expansion of agrarian societies towards the North – new evidence for agriculture during the Mesolithic/ Neolithic transition in Southern Scandinavia. Journal of Archaeological Science, »DOI link«

Sørensen, L. 2014: From hunter to farmer in Northern Europe. Vol. 1–3: migration and adaptation during the Neolithic and Bronze Age. Diss. København: Oxford.

Andersson, Magnus. Interjú, 2014. február

Broström, Anna. Interjú, 2014. február

Jennbert, Kristina. Interjú, 2014. február

Magnell, Ola. Interjú, 2014. február

Ötzi

A dél-tiroli Bolzano (Olaszország) régészeti múzeumának meglátogatását néhány évvel ezelőtt egybekötöttem a síszabadságommal. Néhány órás vonatúttal jutottam oda, de maximálisan megérte. Ötzi kitűnően megmaradt jégkori múmiája, a ruhái és az eszközei remek betekintést adnak az őskorba, s ezt máshol nemigen kaphatjuk meg.

DeSalle, R. & Grimaldi, D. 1994: Very old DNA. Current Opinion in Genetics & Development, 4, 810–815. »DOI link«

Ermini, L. et al. 2008: Complete mitochondrial genome sequence of the Tyrolean Iceman. Current Biology, 18/21, 1687–1693. »DOI link«

Keller, A. et al. 2012: New insights into the Tyrolean Iceman’s origin and phenotype as inferred by whole-genome sequencing. Nature Communications, 3698. »DOI link«

Müller, W., Fricke, H., Halliday, A., McCulloch, M. & Wartho, J. 2003: Origin and migration of the Alpine Iceman. Science, 302(5646), 862–866.

Sikora, M. et al. 2014: Population genomic analysis of ancient and modern genomes yields new insights into the genetic ancestry of the Tyrolean Iceman and the genetic structure of Europe. Plos Genetics, 10/5, 1–12. »DOI link«

Spindler, K. 2000: Mannen i isen. [A jégbe fagyott férfi]. Stockholm: Natur och kultur.

Sjövold, Torstein. E-mail, 2015. március

South Tyrol Museum of Archeology, Bolzano. Látogatás, 2009. december

Falbygden, Falköping város környéke

A falköpingi Falbygdeni Múzeum kicsi ugyan, de barátságos és érdekes. Többek között itt van kiállítva a világ egyik legkorábbi ismert kutyamaradványa, valamint a titokzatos „málnás lány” (Hallonflickan). Egy másolatban megépített kősír jobban megérteti velünk a különös kőépítményeket is. Ekehagen őskori faluja szabadtéri múzeum, élővé teszi a történelmet mind a gyerekek, mind a felnőttek számára.

Ha valaki elutazik Falbygdenbe, annak javasolni tudom, hogy látogasson el a Hornborga-tó (Hornborgasjön) melletti Naturumba. Ez az ingyenes természettudományi bemutatóterem nemcsak a tó mellett tavasztól tízezres nagyságrendben előforduló darvakról és más madarakról ad felvilágosítást, hanem Svédország első, kőkori vadász lakóiról is.

Lásd még a „Jönnek a földművesek” és „A földművesek partra szállnak Skånéban” című fejezeteket is.

Fu, Q., Pääbo, S., Rudan, P. & Krause, J. 2012: Complete mitochondrial genomes reveal neolithic expansion into Europe. Plos ONE, 7/3, »DOI link«

Gamba, C. et al. 2014: Genome flux and stasis in a five millennium transect of European prehistory. Nature Communications, 5/10, 5257. »DOI link«

Isaksson, S. & Hallgren, F. 2012: Lipid residue analyses of Early Neolithic funnel-beaker pottery from Skogsmossen, eastern Central Sweden, and the earliest evidence of dairying in Sweden. Journal of Archaeological Science, 39, 3600–3609. »DOI link«

Malmström, H. et al. 2014: Ancient mitochondrial DNA from the northern fringe of the Neolithic farming expansion in Europe sheds light on the dispersion process. The Royal Society Publishing. »DOI link«

Salque, M., Bogucki, P. I., Pyzel, J., Sobkowiak-Tabaka, I., Grygiel, R., Szmyt, M. & Evershed, R. P. 2013: Earliest evidence for cheese making in the sixth millennium B.C. in Northern Europe. Nature, 493(7433), 522–525. »DOI link«

Wilde, S. et al. 2014: Direct evidence for positive selection of skin, hair, and eye pigmentation in Europeans during the last 5,000 y. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 111/13, 4832–4837. »DOI link«

Jakobsson, Mattias. Interjú, 2014. november

Ekehagens forntidsby (történelmi szabadtéri múzeum). Látogatás, 2014. július

Falbygdens Museum. Látogatás, 2014. július

Vadászgének és földművesgének

Axelsson, E. et al. 2013: The genomic signature of dog domestication reveals adaptation to a starch-rich diet. Nature, 495(7441), 360–364. »DOI link«

Bos, K. I. et al. 2014: Pre-Columbian mycobacterial genomes reveal seals as a source of New World human tuberculosis. Nature, 514(7523), 494–497. »DOI link«

Freedman, A. H. et al. 2014: Genome sequencing highlights the dynamic early history of dogs. Plos Genetics, 10/1, 1–12. »DOI link«

Henry, A. G., Brooks, A. S. & Piperno, D. R. 2014: Plant foods and the dietary ecology of Neanderthals and early modern humans. Journal Of Human Evolution, 69 44–54. »DOI link«

Lazaridis, I. 2013: Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans. Nature, 513, 409–413. »DOI link«

Marlowe, F. W., Berbesque, J. C., Wood, B., Crittenden, A., Porter, C. & Mabulla, A. 2014: Honey, Hadza, hunter-gatherers, and human evolution. Journal Of Human Evolution, 71, 119–128. »DOI link«

Mathiesen, I. 2015: Eight thousand years of natural selection in Europe. bioRxiv preprint, online: 14. 03. 2015.

Perry, G. H. et al. 2007: Diet and the evolution of human amylase gene copy number variation. Nature Genetics, 39/10, 1256–1260. »DOI link«

Revedin, A. et al. 2010: Thirty thousand-year-old evidence of plant food processing. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 44. 18815. »DOI link«

Lindblad-Toh, Kerstin. Interjú, 2014. december

Henry, Amanda. Telefoninterjú, 2014. november

Az első lovak

Anthony, D.W. 2007: The horse, the wheel, and language: how Bronze-Age riders from the Eurasian steppes shaped the modern world. Princeton, N. J.: Princeton University Press.

Arvidsson, S. 2000: Ariska idoler: den indoeuropeiska mytologin som ideologi och vetenskap. (Árja ideálok: az indoeurópai mitológia mint ideológia és tudomány.) Diss. Lund: Univ. Eslöv.

Bendrey, R. 2012: From wild horses to domestic horses: a European perspective. World Archaeology, 44/1, 135–157. »DOI link«

Gamba, C. et al. 2014: Genome flux and stasis in a fve millennium transect of European prehistory. Nature Communications, 5/5257. »DOI link«

Gimbutas, M. 1989: The language of the Goddess: unearthing the hidden symbols of Western civilization. London: Thames and Hudson.

Lindgren, G. et al. 2004: Limited number of patrilines in horse domestication. Nature Genetics, 36/4, 335–336. »DOI link«

Mallory, J. P. 1989: In search of the Indo-Europeans: language, archaeology and myth. London: Thames and Hudson.

Mallory, J. P. & Adams, D. Q. 2006: The Oxford introduction to Proto-Indo-European and the Proto-Indo-European world. Oxford: Oxford University Press.

Outram, A. et al. 2009: The earliest horse harnessing and milking. Science, 323(5919), 1332–1335. »DOI link«

Vilà, C. et al. 2001: Widespread origins of domestic horse lineages. Science, 5503, 474.

Warmuth, V. et al. 2012: Reconstructing the origin and spread of horse domestication in the Eurasian steppe. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 109/21, 8202–8206. »DOI link«

Ancient genomes revisit the ancestry of domestic and Przewalski’s horses. Science (06 Apr 2018).

Anthony, David. E-mail, 2014. szeptember

Eriksson, Anders. E-mail, 2014. szeptember

Kveiborg, Jacob. E-mail, 2015. május

Mallory, James P. Interjú, 2015. január

Vandkilde, Helle. E-mail, 2015. május

A DNS-nyomok keletre vezetnek

A DNS-ről és a sztyeppei állattartók Nyugat-Európába érkezéséről szóló fejezetet elég bonyolult volt megírni, mivel ez a legeslegújabb kutatásokról szól. Az írás során egyre távolodott előlem a cél. Az úttörő jelentőségű cikk (szerzők: Lazaridis et al.) csak 2014 szeptemberében került fel az internetre. Szerencsémre egy ideiglenes változatát már néhány hónappal korábban elolvashattam.

Talán a fontosabb tanulmányt a bostoni Haak és szerzőtársai jegyzik. Ez 2015 márciusában jelent meg a Nature folyóiratban, amikor könyvem kéziratát már leadtam. A konkurens koppenhágai és göteborgi csoport még később, 2015 júniusában tudta megerősíteni azt a képet, hogy egy kelet felől érkező népvándorlás terjesztette el az indoeurópai nyelveket. Batini és szerzőtársai 2015-ös cikke a ma élő férfiak Y-kromoszóma-DNS-ére hivatkozva állítja, hogy Európa férfi leszármazási ágának kétharmada ezektől a bronzkori klánoktól ered. Tehát a világ vezető kutatócsoportjai különböző DNS-technikák felhasználásával ugyanazt mutatták ki: Európa népessége a bronzkor kezdetén megváltozott.

A németországi Halle Őstörténeti Múzeuma nagyon jól bemutatja ezt a korszakot.

James Mallory In search of Indo-European languages, valamint David Anthony The horse, the wheel, and language című könyvét feltétlenül érdemes elolvasni. S bár mindkét szerzőnek több hipotézise is helyesnek bizonyult, e könyvek a legújabb kutatási eredmények fényében kissé aktualitásukat vesztették.

Allentoft, M. E. et al. 2015: Population genomics of Bronze Age Eurasia. Nature, 522(7555), 167–172. »DOI link«

Batini, C. 2015: Large-scale recent expansion of European patrilineages shown by population resequencing. Nature Communications, 6. »DOI link«

Chunxiang, L. et al. 2010: Evidence that a West-East admixed population lived in the Tarim Basin as early as the early Bronze Age. BMC Biology, 8/15. »DOI link«

Haak, W. et al. 2008: Ancient DNA, Strontium isotopes, and osteological analyses shed light on social and kinship organization of the later Stone Age. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 47, 18226–18231.

Haak, W. et al. 2015: Massive migration from the steppe was a source for Indo-European languages in Europe. Nature, 522(7555), 207–211. »DOI link«

Keyser, C., Bouakaze, C., Crubézy, E., Nikolaev, V. G., Montagnon, D., Reis, T. & Ludes, B. 2009: Ancient DNA provides new insights into the history of south Siberian Kurgan people. Human Genetics, 126/3, 395. »DOI link«

Lazaridis, I. et al. 2014: Ancient human genomes suggest three ancestral populations for present-day Europeans. Nature, 513(7518), 409–413. »DOI link«

Underhill, P. et al. 2014: The phylogenetic and geographic structure of Y-chromosome haplogroup R1a. European Journal of Human Genetics, 23, 124–131. »DOI link«

Harci balták

Allentoft, M. E. et al. 2015: Population genomics of Bronze Age Eurasia. Nature, 522(7555), 167–172. »DOI link«

Haak, W. et al. 2015: Massive migration from the steppe was a source for Indo-European languages in Europe. Nature, 522(7555), 207–211. »DOI link«

Larsson, Å. M. 2009: Breaking and making bodies and pots: material and ritual practices in Sweden in the third millennium B.C. Diss. Uppsala: Uppsala universitet.

Malmer, M. P. 2002: The Neolithic of south Sweden: TRB, GRK, and STR. Stockholm: Royal Swedish Academy of Letters, History and Antiquities.

Mathiesen, I. 2015: Eight thousand years of natural selection in Europe. bioRxiv preprint, első online megjelenése 2015. március 14.

Brink, Kristian. Telefoninterjú, 2014. szeptember

Kristansen, Kristian. Interjú, 2014. augusztus

Larsson, Lars. Interjú, 2013. augusztus

Larsson, Åsa M. E-mail, 2014. szeptember

Sjögren, Lars-Göran. Interjú, 2014. augusztus

A harangedényesek, a kelták és Stonehenge

Abban a szerencsében volt részem, hogy a Salisbury and Stonehenge Guided Tours cég szervezésében Pat Shelley idegenvezetővel tekinthettem meg Stonehenge-et. Pat évente néhányszor olyan speciális túrát vezet, mely napfelkeltekor kezdődik és ebédig tart. A túra keretében be lehet menni a kőformációba is, amely más esetben a látogatók elől elzárt terület. Az egyetlen kivétel a Szent Iván-éj, ilyenkor viszont mozdulni sem lehet a sok embertől. Pat speciális idegenvezetései a közeli Salisbury városkából indulnak kora reggel. Érdemes tehát itt keresni szállást, így később arra is lehetőség van, hogy megtekintsük Salisbury múzeumát, ahol az amesburyi íjász is látható.

Akinek lehetőségében áll választani, ne a nyári főszezonban menjen Stonehenge-be. A tavasz, az ősz vagy a tél erre sokkal alkalmasabb. S aki a telet választja, el ne kövesse azt a hibát, amit én! Ajánlom, hogy alaposan öltözzön fel.

Anthony, D. W. 2007: The horse, the wheel, and language: how Bronze-Age riders from the Eurasian steppes shaped the modern world. Princeton, N. J.: Princeton University Press.

Clark, P. (ed.) 2009: Bronze Age connections: cultural contact in prehistoric Europe. Oxford: Oxbow Books.

Lee, E. J. et al. 2012: Emerging genetic patterns of the European Neolithic: Perspectives from a late Neolithic Bell Beaker burial site in Germany. American Journal of Physical Anthropology, 148/4, 571–579. »DOI link«

Mallory, J. P. 1989. In search of the Indo-Europeans: language, archaeology and myth. London: Thames and Hudson.

Myres, N. et al. 2011: A major Y-chromosome haplogroup R1b Holocene era founder effect in Central and Western Europe. European Journal of Human Genetics, 19/1, 95–101. »DOI link«

Parker Pearson, M. 2012: Stonehenge: exploring the greatest Stone Age mystery. London: Simon & Schuster.

Parker Pearson, M. 2015: Stonehenge: making sense of a prehistoric mystery. York: Council for British Archaeology.

Richards, J. C. 2007: Stonehenge: the story so far. Swindon: English Heritage.

Wessex archeology. 2014: The Amesbury Archer. wessexarch.co.uk/

Gaffney, Vincent. Interjú, 2015. január

Shelley, Pat. A Salisbury and Stonehenge Guided Tours idegenvezetője

Underhill, P. E-mail, 2014. szeptember

Stonehenge. Látogatás, 2015. január

A nebrai korong Halléban

A nebrai korong a hallei Őstörténeti Múzeum legjelentősebb látványossága. Ezenkívül van egy remek látogatóközpont is a korong lelőhelyénél egy külön erre a célra emelt épületben. A kiállítási hely neve: Arche Nebra, s Nebra városka közvetlen közelében található. Ha valaki vonattal érkezne, a legközelebbi vasútállomás Wangen. A buszjáratról Grosswangen megállóhelyen kell leszállni.

Kristiansen, K. 1989: Prehistoric migrations – the case of the single Grave and corded ware cultures. Journal of Danish Archaeology, 8/1, 221–225. »DOI link«

Lappalainen, T. et al. 2009: Population structure in contemporary Sweden – a Y-chromosomal and mitochondrial DNA analysis. Annals of Human Genetics, 73/1, 61–73. »DOI link«

Ling, J., Hjärthner-Holdar, E., Grandin, L., Billström, K. & Persson, P. 2013: Moving metals or indigenous mining? Provenancing Scandinavian Bronze Age artefacts by lead isotopes and trace elements. Journal of Archaeological Science, 40, 291–304. »DOI link«

Ling, J., Stos-Gale, Z., Grandin, L., Billström, K., Hjärthner-Holdar, E. & Persson, P. 2014: Moving metals II: provenancing Scandinavian Bronze Age artefacts by lead isotope and elemental analyses. Journal of Archaeological Science, 41, 106–132. »DOI link«

Pokutta, D. A. 2013: Population dynamics, diet and migrations of the Unetice culture in Poland. Diss. Göteborg: Göteborgs universitet, Göteborg.

Thornton, C. & Roberts, B. 2009: Introduction: The beginnings of metallurgy in global perspective. Journal of World Prehistory, 22/3, 181–184. »DOI link«

Yfull.com. Olvasva, 2015. május 25.

Zich, Bernhard. Interjú, 2013. szeptember

Arche Nebra, látogatóközpont. Látogatás, 2014. november

Landesmuseum für Vorgeschichte, Halle. Látogatás, 2013. szeptember és 2014. november

Vitlycke Museum, Tanum. Látogatás, 2014. augusztus

A sziklavésetek népe

Mindenkinek melegen tudom ajánlani, hogy keresse fel a svéd Bohuslän tartományban a Tanumshede közelében fekvő Vitlycke sziklavéset-múzeumot. A legszebb sziklavésetek közül néhány innen csak pár perces sétára van. Lehetőleg szánjunk rá egy egész napot, legyen bőven időnk arra, hogy gyalog, kerékpárral vagy autóval bejárhassuk a környéket, s a távolabbi sziklákhoz is eljussunk. A múzeumban lehet kerékpárt kölcsönözni. Göteborgból két-három óra az út vonattal és/vagy busszal. Az utolsó egy vagy öt kilométert gyalog kell megtenni, attól függően, milyen járatot választunk.

Bengtsson, L. 2004: Bilder vid vatten. (Képek a vízben.) Licenciate Thesis, Göteborg: Univ. Göteborg.

Kristiansen, K. 1998: Europe before history. Cambridge: Cambridge University Press.

Kristiansen, K. & Larsson, T. B. 2005: The rise of Bronze Age society: travels, transmissions and transformations. Cambridge: Cambridge University Press.

Ling, J. 2008: Elevated rock art: towards a maritime understanding of Bronze Age rock art in northern Bohuslän, Sweden. Diss. Göteborgs universitet, Göteborg.

McGovern, P. E., Hall, G. R. & Mirzoian, A. 2013: A biomolecular archaeological approach to „Nordic grog”. Danish Journal of Archaeology, 2/2, 112–131.

Rosengren Pielberg, G. et al. 2008: A cis-acting regulatory mutation causes premature hair graying and susceptibility to melanoma in the horse. Nature Genetics, 40/8, 1004–1009. »DOI link«

Ling, Johan. Telefoninterjú, 2014. október

Vas és pestis

Bos, K. I. et al. 2011: A draft genome of Yersinia pestis from victims of the Black Death. Nature, 478(7370), 506–510. »DOI link«

Gräslund, B. 2007: Fimbulvintern, Ragnarök och klimatkrisen år 536–537 e. Kr. (A Fimbul-tél, Ragnarök és a klímaválság i. sz. 536–537-ben.) Saga och sed.

Haensch, S. et al. 2010: Distinct clones of Yersinia pestis caused the Black Death. Plos Pathogens, 6/10, e1001134. »DOI link« Harbeck, M. et al. 2013: Yersinia pestis DNA from skeletal remains from the 6th century AD reveals insights into Justinianic Plague. Plos Pathogens, 9/5, 1–8. »DOI link«

Lagerås, P. 2013: Agrara fluktuationer och befolkningsutveckling på sydsvenska höglandet tolkade utifrån röjningsrösen. (Agrárnépvándorlás és a népesség alakulása a délsvéd felvidéken a föld feltörése kapcsán összehordott kőhalmok fényében.) Fornvännen, 108, 263–277.

Larsen, L. B. et al. 2008: New ice core evidence for a volcanic cause of the A.D. 536 dust veil. Geophysical Research Letters, 35/4. »DOI link«

Manco, J. 2013: Ancestral journeys: the peopling of Europe from the first ventures to the Vikings. London: Thames & Hudson.

Myrdal, J. 2003: Digerdöden, pestvågor och ödeläggelse: ett perspektiv på senmedeltidens Sverige. (Fekete halál, pestishullámok és pusztulás a késő középkori Svédország szemszögéből.) Stockholm: Sällsk. Runica et Mediævalia.

Wagner, D. M. et al. 2014: Yersinia pestis and the plague of Justinian 541–543 A.D: a genomic analysis. The Lancet Infectious Diseases, 14/4, 319–326. »DOI link«

Vajon viking vagyok?

A stockholmi Történeti Múzeumban egy nagy vikingkiállítás látható, emellett a Mälaren-tó egy szigetén található Birka viking kori szabadtéri múzeuma klasszikus úti cél. A koppenhágai Nemzeti Múzeum akkor is állja a versenyt, ha a viking korról van szó. Az oslói Vikingskipshuset (Norvégia), valamint a roskildei Vikingeskibsmuseet (Dánia) a vikingek és a viking hajók iránt érdeklődők további zarándokhelye.

Richard Hall és Jean Marco könyvei brit szemszögből szólnak a viking korról. Melegen ajánlom Anders Winroth professzor könyvét, aki könyvem vikingekről szóló fejezetének szaklektora is volt.

Ebenesersdóttir, S., Sigurdsson, A., Stefánsson, K., Helgason, A., Sánchez-Quinto, F. & Lalueza-Fox, C. 2011: A new subclade of mtDNA haplogroup c1 found in Icelanders: Evidence of pre-columbian contact?. American Journal of Physical Anthropology, 144/1, 92–99. »DOI link«

Goodacre, S. et al. 2005: Genetic evidence for a family-based Scandinavian settlement of Shetland and Orkney during the Viking periods. Heredity, 95/2, 129–135. »DOI link«

Hall, R. 2007/2012: Exploring the world of the Vikings. London: Thames & Hudson.

Haywood, J. 1995: The Penguin historical atlas of the Vikings. London: Penguin.

Helgason, A., Hickey, E., Goodacre, S., Bosnes, V., Stefánsson, K., Ward, R. & Sykes, B. 2001: mtDNA and the Islands of the North Atlantic: Estimating the Proportions of Norse and Gaelic Ancestry. The American Journal of Human Genetics, 68, 723–737. »DOI link«

Helgason, A. et al. 2000: Estimating Scandinavian and Gaelic ancestry in the male settlers of Iceland. The American Journal of Human Genetics, 67, 697–717. »DOI link«

Krzewińska, M., Bjørnstad, G., Skoglund, P., Olason, P. I., Bill, J., Götherström, A. & Hagelberg, E. 2015: Mitochondrial DNA variation in the Viking age population of Norway. Philosophical Transactions of The Royal Society of London. Series B, Biological Sciences, 370(1660), »DOI link«

Leslie, S. et al. 2015: The fine-scale genetic structure of the British population. Nature, 519(7543), 309–314. »DOI link«

Manco, J. 2013: Ancestral journeys: the peopling of Europe from the first ventures to the Vikings. London: Thames & Hudson.

Naumann, E., Krzewinska, M., Gotherstrom, A. & Eriksson, G. 2014: Slaves as burial gifts in Viking Age Norway? Evidence from stable isotope and ancient DNA analyses. Journal of Archaeological Science, 41, 533–540.

Winroth, A. 2014: The age of the Vikings. Princeton: Princeton Univ. Press.

Bojs, Anders. Beszélgetések és elektronikus levelezés, 2013–2015

Salomonsson, Klas. Beszélgetések és elektronikus levelezés, 2013–2014.

Urshult. Látogatás, 2013. nyár

Statens historiska museum, Stockholm. Több látogatás 2014-ben

Nationalmuseet, Koppenhága. Látogatás, 2014. február, 2015. január

Az anyák

Karlberg, G. 1976 [1908]: Anteckningar om Glafva socken i Värmland. (Feljegyzések a värmlandi Glafva egyházközségről.) Karlstad: Föreningen för Värmlandslitteratur.

Turesson, G. 1976: Visor och skaldeminnen. (Dalok és dalnokemlékek.) Stockholm: LT.

Andersson, Dagmar. Beszélgetés, 2014. november

Juås, Birgitta. Beszélgetés, 2014. július

Lindgren, K.-G. Beszélgetés, 2012. július

Olausson, Peter. Interjú, 2014. július

Dokumentumok Glava helytörténeti gyűjteményéből.

A fejezet megírása óta újabb adatok láttak napvilágot. Ha valaki úgy gondolja, hogy ezen az anyai leszármazási ágon rokonom, kérem, hogy további információért vegye fel velem a kapcsolatot a karinbojs.se honlapomon.

Hitler és Sztálin öröksége

Abecasis, G. R. et al. 2012: An integrated map of genetic variation from 1,092 human genomes. Nature, 491(7422), 56–65. »DOI link«

Pringle, P. 2008. The murder of Nikolai Vavilov: the story of Stalin’s persecution of one of the great scientists of the twentieth century. New York: Simon & Schuster.

Jakobsson, Mattias. Interjú, 2014. november

Pääbo, Svante. Interjú, 2014. december

Vavilov Intézet. Szentpétervár. Látogatás, 2010. szeptember

A fa és a forrás

Ez a fejezet a könyvben ismertetett tudományos eredmények összefoglalása saját személyes megjegyzéseimmel. A tudományos referenciák a korábbi fejezetekben találhatók. Szent Botvid legendáját, mint a legendákat általában, nem kell minden részletében elhinni. De életéről több középkori dokumentum is megemlékezik, többek között a Vallentunakalendariet (Vallentuna-kalendárium) az 1190-es évekből. A templomról további információ Botkyrka község honlapján található.

A DOI linkek utolsó ellenőrzési dátuma: 2021. 10. 5. – NL

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif – SIL Open Font License
Open Sans – Apache License 2.0

www.interkonyv.hu