Prológus

– Bocs, hogy késtem – mondta Leila Evans a három legjobb barátnőjének, ahogy lehuppant a kedvenc kávézójukban az asztal mellé. Kézitáskája és a karácsonyi ajándékokkal megtömött piros-zöld szatyrok nagy puffanással landoltak mellette a földön. A sietségtől lihegve levette a sálját, és lerázta róla a havat.

A sarokban, a girlandokkal díszített kis színpadon egy gitáros karácsonyi melódiákat pengetett, érdes hangját egy parányi erősítő tette hallhatóvá, miközben a rohanó vásárlók épp csak beugrottak útközben egy elviteles kávéért. Pedig a nashville-i Music Row kávézóiba pont az élő zene miatt volt érdemes beülni.

– Az üzletvezetőm ragaszkodott hozzá, hogy maradjunk ott segíteni neki, mert az ünnepek közeledtével tovább akart nyitva tartani. – Leila a füle mögé tekerte a hótól alaposan elázott tincseit. Barna haját hevenyészett kontyba tűzte. Amióta pincérkedett, mindig így hordta. – Ráadásul csak ma reggel közölte, hogy tovább bent kell maradnunk – tette hozzá legyintve. – De most már itt vagyok – mosolyodott el –, és szeretnék mutatni valamit.

Lenyúlt, és a táskájából elővette az iPadjét, majd az asztalra tette, hogy mindenki jól lássa, amit mutatni akar.

– Mikor hagyod már ott azt a melót? – kérdezte az egyik barátnője, Edie James, aki észrevette, mennyire kimerült Leila, bár a lány megpróbálta titkolni.

Edie pontosan tudta, hogy a barátnője jobb állást is találhatna, ahol nem kell egy rémes üzletvezetővel bajlódni. A beszélgetés azonban félbeszakadt, mert a pultos Edie-t szólította.

– Mentás lattét kértem neked, extra habbal. Még meg se jöttél, már tudtam, hogy valami finomságra vágysz – mondta Leilának, és odament, hogy elhozza a két hatalmas fehér csészét, amely az asztaluk melletti pulton, egy tobozokkal és masnikkal díszített koszorú mellett állt.

Edie volt közülük az, aki két lábbal állt a földön, és aki a többieket is a realitás talaján tartotta. Egy menő belvárosi PR-cégnél dolgozott, egy-egy fontosabb ügyfél miatt sokszor még hétvégén is behívták túlórázni. Mégis, bárhová beszéltek is meg találkozót, ő sosem késett, percre pontosan érkezett, és pontosan egy óra hosszat maradt. Viszont hatalmas szíve volt, és bármit megtett volna a barátaiért.

– Köszönöm – mondta neki Leila, miközben átvette a gőzölgő csészét. – Nem tudom, mikor mondok fel – tette hozzá fejcsóválva. – Valójában nincs semmi jobb lehetőségem. Felszolgálhatnék valahol máshol, de biztos vagyok benne, hogy minden helynek megvannak a maga buktatói, és itt legalább rendes borravalót adnak.

Három éve, amióta ezeket a lányokat ismeri, ugyanabban a steakhouse-ban dolgozott, és naponta legalább egyszer megfordult a fejében, hogy felmond. Szinte véletlenül került a vendéglátásba, amikor először állt munkába egy olyan helyen, ahol rendesen megfizették, aztán ott ragadt. Gyakran elgondolkodott rajta, hogy talán nem vette észre azokat az égi jeleket, amelyek megmutatták neki, mit is kezdjen az életével. Kamaszkorában hátrányos helyzetű gyerekekkel szeretett volna foglalkozni, vagy valami olyan munkára vágyott, ahol hasznára lehet a világnak, de még nem találta meg a helyét.

– Ezt megértem. – Edie lerakta a csészéjét, és összehúzta magán a kardigánját, mintha az megvédené a minden egyes újabb vendég ajtónyitásával beözönlő hidegtől.

Leila kortyolt egyet a lattéból, és a csokoládé diós, lágy aromájától meg a menta pezsgésétől azonnal ünnepi hangulatba került. – És veled mi van, Edie? Hogy áll a nagy meló?

Edie feladata volt ugyanis becserkészni a cége történetének legnagyobb ügyfelét. Ha sikerül megkaparintania, jókora előléptetés vár rá. Pontosan nem tudta, ez miben is áll majd, de gyökeres változásként emlegette.

– Már majdnem megvan – felelte. – Az ügyfél már csak kettőnkben gondolkodik, bennünk és egy másik cégben. Azt mondtad, találtál nekünk valamit? – tette hozzá az iPadre mutatva, majd leült, és a kezébe vette a csészéjét.

– Lehet – felelte Leila –, de előbb mondjátok, ki hogy van?

– Az ügynököm, az a zsarnok végre csinált valami jót is, sőt, nagyszerűt. Összehozott egy tévécsatornával, és néhány műsorukban én leszek a színészek stylistja – felelte Charlotte Meade, a sztárok fodrásza vidáman, de telt, fényes ajkáról hamar lehervadt a mosoly. – Bár egy kicsit félek attól, hogy Nikki Mars stylistja legyek. Tudjátok, ő az a színésznő, aki a Misfit Junkies énekesével jár. Teljesen kezelhetetlen haja van – mondta grimaszolva, és tökéletesen manikűrözött körmével aranyló fürtjei közt matatva megigazította hatalmas fülbevalóját.

– Remekül fogod csinálni – nyugtatta meg Edie, és az asztalon átnyúlva biztatásul megveregette barátnője karját.

Hirtelen, mintha csak mindhármuknak egyszerre jutott volna eszébe, Piper Watsonra néztek, aki egyébként a legbeszédesebb volt köztük, de most szokatlanul csendesen ült.

Leilának már attól mosolyognia kellett, hogy ránézett Piperre, akin látszott, hogy majd szétveti az izgalom.

– Mindenkinek hoztam valamit – szólalt meg a lány, és az asztalra tette ütött-kopott patchwork-táskáját, ami nem is annyira réginek, mint inkább vintage-nek volt mondható.  Piper felállt és beletúrt a táskába, a művelethez feltűrte hatalmas kardigánja ujját. A kardigán alá egy ócska pólót is húzott valami rockegyüttes képével, amelyről Leila még csak nem is hallott. A lány lelkesen hadonászott vékony karjával.

Piper sokszínű személyiség volt, aki csodálatosan értett a dolgok harmonizálásához. Folyton meglepte a többieket. Különféle kozmetikumokat készített, és helyi vásárokon meg bolhapiacokon árulta őket a saját kis cégén, a Scented Spiriten keresztül. A cég mottója a következő volt: Ápold és óvd a bőrödet, mert abban lakik a lelked. Remekül ment az üzlet, mert mindenki, aki csak arra járt, megállt, hogy meghallgassa, ő pedig már el is adta nekik, amit akart. Egy pillanat alatt kiszimatolta, ki a szkeptikus vevő, és személyes bájával elérte, hogy az illető szappannal megrakott táskákkal távozzon. Mindenkivel szót értett, rengeteg mindent tudott, a popkultúra épp úgy érdekelte, mint a holisztikus életmód.

– Tessék, ez itt a tiéd – mondta csilingelő hangján, és egy színes kelmébe csomagolt, sodort zsinórral összekötött csomagocskát rakott le Edie elé. – Ez pedig a tiéd – adta át Charlotte-nak az övét. – És ezt neked hoztam – kiáltotta lelkesen, majd visszaugrándozott a helyére. – Nyissátok ki őket!

Leila kibontotta a zsinórt és félrerakta. A csomagolásból egy kis tégely kandikált ki, benne testápolóval. Megmutatta a többieknek.

– Az enyémnek Éjfél a neve. –  Mosolyogva nyitotta ki. – Levendula – szólt, ahogy a kedvenc illata megcsapta az orrát. – Jaj, de aranyos vagy, Piper!

– Az enyémnek Rocksztár – csavarta le a tégely tetejét Charlotte. – Kókuszillat, imádom. – Beledugta az ujját a selymesen fénylő krémbe, és szétkente a kézfején. – Szinte ragyog – suttogta, miközben föl-le húzgálta a szemöldökét. – Köszönöm!

– Tegnap este csináltam őket – mondta Piper, akinek hegyes, finom csontozatú arca csak úgy ragyogott. – Ez az új, száz százalékig természetes testápolócsaládom. Holnap jóga után szétosztok párat, hétvégén pedig a termelői piacon árulom majd őket. Eddig vagy kétszáz kis tégellyel csináltam.

– Micsoda vállalkozó szellem! – kiáltott fel Edie, és felemelte az ajándékát. – Nagyon büszke vagyok rád.

Piper áthajolt az asztalon, és megölelte Edie-t, aki, miután kibontakozott Piper öleléséből, körbemutatta az ő tégelyét.

– Az enyémnek, igencsak találóan, Fókusz a neve.

– És milyen illata van a Fókusznak? – tudakolta Charlotte, miközben még mindig a kezét kenegette a Rocksztárral, és mutogatta, hogy csillog.

Edie lecsavarta a tégely tetejét, és maga felé legyezte az illatot. – Menta – mondta, és csókot dobott Pipernek.

Mindhárman odáig voltak a krémektől, Piper pedig boldogan fészkelődött a székében.

Amikor végre lecsillapodtak, Edie odafordult Leilához.

– Jól van, én már nem bírom tovább. Szabad a gazda! Hova megyünk?

Leila azóta ismerte Charlotte-ot, Pipert és Edie-t, hogy három éve Nashville-be költözött, ugyanabban a háztömbben laktak. Leila anyja nem sokkal a lánya születése után tragikus autóbaleset áldozata lett. A lány húszéves volt, amikor az apja rákban meghalt, így aztán a barátnői voltak a legközelebbi hozzátartozói. Álmait kergetve költözött egy srác után Nashville-be, abban a reményben, hogy egy nap majd saját családja lesz. Amikor azonban kiderült, hogy a kapcsolat nem működik, a három barátnője rábeszélte, hogy maradjon a városban. Abban az évben a négy szingli nő elhatározta, hogy támogatni fogják egymást, és azóta is így tesznek.

Az utóbbi három évben minden decemberben együtt vakációztak egy hetet. Ilyenkor, az ünnepek alatt a legnehezebb az egyedüllét, de ők megtöltötték kacagással, és még szorosabbra fonták a barátságukat, közben pedig új helyeket és városokat fedeztek fel. A karácsony volt a kedvenc időszakuk, de Leila számára ennél többről volt szó. Egyre távolodott az a nap, amikor utoljára megölelhette az apját, és tudta, ha ilyenkor is csak erre gondolna, nem bírná ki. Ó, mennyire szeretett volna családi körben üldögélni, és kiélvezni minden percét! De mivel az a vágya nem teljesülhetett, igen nagyra értékelte a barátnőivel tett utazásokat. Valódi otthona nem lévén, ezek az együtt töltött vakációk jelentették számára az otthont.

Idén azonban aggódni kezdett, vajon hányszor fognak még együtt elutazni? A bérleti szerződése pont karácsony előtt jár le, így csak néhány hete van eldönteni, hogy marad-e Nashville-ben vagy sem. A barátnői is élik a saját életüket, csak idő kérdése, és mindannyian külön utakon fognak járni. És ezzel az ő kis családja, ahogy magában emlegette őket, eltűnik.

– Rendben – mondta Leila. – Edie, tudom, hogy randizol valakivel, Piper, te meg házat keresel Coloradóban… Charlotte, neked pedig biztosan rengeteg dolgod lesz az új televíziós munkával…

– Na, mutasd már meg! – nógatta Piper, és a levegőbe dobott pár csókot.

Leilának rossz kedve volt, mert úgy érezte, lezárult egy korszak, nem lesz több utazás, nem lesznek többé folyamatosan mellette a barátnői. Mintha mindegyikük vitte volna valamire, csak ő rekedt meg, egy helyben toporogva, még csak tervei sem voltak. A szívében szétáradt a magány, ha erre gondolt. Egy utolsó találkozóra hívta hát össze a többieket a kávézóba. Volt egy ötlete: egy utolsó nagy, közös ünneplés.

– Az idén már december elején elutazhatnánk, mert közvetlenül karácsony előtt mindenkinek sok dolga lesz. Szerintem vegyünk egy fát, csomagoljuk be az ajándékainkat, és béreljünk ki valahol vidéken egy kis vendégházat. Találtam egyet úgy kétórányi autóútra innen. Ottalvós buli – tette hozzá, bekapcsolta az iPadet, és a többiek felé fordította. – Nézzétek csak a tennessee-i hegyekben ezt a nagyszerű kis búvóhelyet!

Mutogatni kezdte a főépületről készült fotókat: dupla kőkéménye volt, és fehérre festett verandája fakorláttal, hintaszékekkel. A kiadó kisebb faházak a hófödte dombokon álltak, és a helyi piac olyan volt, mintha valami film díszlete lett volna.

– Kandalló Vendégház a neve. Családi vállalkozás, az egész környék a csatákról és a hajdani telepesek történetéről híres. A közelben lehet túrázni, lovagolni, a főutcán rengeteg bolt van, meg karácsonyi vásár… még kávézó is van a városban – mondta Leila széles mosollyal, miközben a többiek érdeklődve nézték a képeket.

– Tudtam, hogy találsz nekünk valamit – mondta Charlotte, miközben lehajolt, és a széke mellé tett kis szatyorban kotorászott. – Annyira biztos voltam benne, hogy már meg is csináltam ezeket. Szóval én benne vagyok! – kiáltotta, és odadobott a többieknek egy-egy pólót, rajta csillogó piros-zöld felirattal ez állt: Lányok Hete.

– Rám számíthattok! – csatlakozott Edie, és végigsimított a póló betűin.

– Mindenképpen megyek – bólintott Piper.

– Örülök, hogy benne vagytok, tudtam, hogy tetszeni fog! Már le is foglaltam, valamennyiünk nevére, mert azt írták a honlapon, hogy bármikor lemondható. Néhány napon belül kapunk üzenetet a foglalás megerősítéséről.

Leila kortyolt egyet a kávéból, majd így szólt:

– Azt kívánom, hogy ez legyen a legjobb karácsonyi vakációnk –, és tudta, hogy tényleg az lesz. Máris ünnepi hangulatba került.

Első fejezet

A láthatáron a hegyek lilás vonulata keretezte a tájat, a végtelen zöld mezőkön itt-ott fehér hófoltok csillogtak. Ahogy haladtak az úton, az egyedüli jele annak, hogy itt emberek laknak, a szürke aszfalt kanyargó, keskeny csíkja volt. Imitt-amott egy-egy vörösre festett csűr állt a hegyoldalon, mint valami képeslapon.

– Mikor érünk oda? – kérdezte Piper fészkelődve. – Izé… ki kéne mennem.

Leila a visszapillantó tükörben barátnője szemébe nézett.

– Nem voltál a benzinkúton?

– Voltam, de most megint kell.

– És voltál a piacon is, az út mellett, a fenyőárusnál.

– Tudom, de megittam egy egész üveg vizet – felelte a lány nyöszörögve.

– A GPS szerint a helyi kávézó itt van mindjárt a sarkon. Ha nem bírod ki, amíg bejelentkezünk a vendégházba, megállhatunk ott.

– Igen, kérlek, álljunk meg – nyüszítette Piper.

Edie egy kis vityillóra mutatott, amelyen a régi farmok stílusában egy fekete betűs tábla hirdette: Kávé.

– Azt hiszem, ott van. Az lenne a hely neve, hogy Kávé?

Leila beállt a szűk, kavicsos parkolóba, és leállította a motort. Piper kiugrott a kocsiból és berohant, a többiek utána.

Charlotte csípőre tette a kezét, így hosszú télikabátja legyezőszerű alakot vett fel, majd felmérte a helyet.

– Nagyon… rusztikus.

Leila rájött, hogy a városkáról készült képek a neten nagyon jó szögből készülhettek, jó sok filterrel, mert a főutca, amely a fotókon bájos karácsonyi forgatagnak tűnt, a valóságban csupán egy poros kis utca volt. A kedves, aprócska boltok kirakatai ugyan teli voltak áruval, de csak néhányan sétáltak arra, az utca szinte üres volt. Talán csak télen ilyen csendes itt, gondolta. Volt egy antikvárium, egy kávézó, egy kisbolt és egy benzinkút.

– Menjünk be, nézzük meg – mondta, megpróbálta a lehető legtöbbet kihozni a helyzetből.

A bejáratnál megállt, és alaposan megnézte a kávézó egyszerű, minden díszítést nélkülöző belsejét. Itt aztán garantáltan nem volt semmi cicoma. Kint, a főutcára néző verandán egy fából ácsolt asztal állt, de az egészet belepte a hó. Leila elképzelte, milyenek lehetnek az itteni öreg tölgyfák ősszel. A távolban a hegyek, előttük a kisváros körvonalai és egy hatalmas farmszerűség. Biztosan nagyon szépek a sok színes lombbal. Egész más lehet, mint a mostani, égnek nyújtózkodó csupasz faágak, amelyek mintha az életükért küzdenének.

Bementek. Leila megállt a szűk és sötét helyiségben, ahol csak pár ember üldögélt. A tűz alig pislákolt a kandallóban, csupán akkor lobbant fel, amikor valaki kinyitotta a bejárati ajtót. Egy fából készült bárpult nyúlt végig előttük, de sem a pénztárgépnél, sem az asztalokon nem utalt rá semmi, hogy karácsony van. A pult tetején a lakkréteg alatt régi gitárpengetők és kották adóztak tisztelettel Nashville-nek, a Zene Városának. Halk blues jellegű countryzene szólt. A pult fölött, középen egyetlen szomorú, elhagyatott adventi koszorú lógott, ami minden bizonnyal már az előző évben is ott volt. Nem volt túlságosan ünnepi hangulatban a pultos sem. A fiatal férfi körülbelül annyi idős lehetett, mint a lányok, és zord volt, akár egy favágó. Homlokráncolva nézett rájuk átható kék szemével.

Valamennyien a Charlotte-tól kapott, csillámló betűkkel nyomott pólót viselték, a férfi ezeket nézte. Aztán elfordította a fejét, a pultra hajolt, hogy mögéjük lásson, majd megszólalt:

– Becsuknád az ajtót, kérlek? – kérdezte, mintha a lányok puszta léte is zavarná. – Hideg lesz így bent.

– Ó! – pattant fel Leila engedelmesen – elnézést. – Megfordult, megfogta a kilincset, eltakarva ezzel az öreg Volvóját, tetején a karácsonyfával. Vajon mit gondolhat erről a pultos? Piper abban a pillanatban lépett ki a mosdóból, és ő is csatlakozott a többiekhez. – Láttuk kint a feliratot. Ez a kávézó neve? – kérdezte Leila, könnyed csevegést kezdeményezve.

– Ez – felelte a férfi.

– Ez? – visszhangozta Edie, akin látszott, sérti a pultos modortalansága, és az, hogy nyilvánvalóan irritálja őt a jelenlétük. – Szóval nincs is neve?

– A helyieknek nem hiányzik a név. Neked hiányzik, Johnny? – szólt oda egy kertésznadrágot viselő férfinak, aki söröskorsóval a kezében újságot olvasott.

– Kicsit se! – kiáltotta vissza amaz.

– Hát ez igazán nagyszerű – morogta az orra alatt gúnyosan Edie. – Micsoda reklám!

– Itt töltjük a vakációnkat – mondta Charlotte a pultosnak, de a férfit nem nyűgözte le a tény, így aztán a lány inkább rendelt.

A pultos leereszkedő grimasszal fújtatott egyet Charlotte választására, miközben megragadott egy csészét.

Leila a szokásos lattét rendelte, majd lehuppant az egyik székbe, jelezve, hogy részéről elkezdődött a vakáció. Biztos volt benne, hogy a kávézó nem lesz a karácsonyi vigasságaik csúcspontja, de idebent legalább meleg volt, és tetszett neki a kandallóban pislákoló tűz.

– Tegnap este olvastam egy cikket erről a helyről, amikor ötleteket kerestem, mit is csináljunk itt egy hétig, és abban mintha arra utaltak volna, hogy egy titokzatos valaki a tulaj – suttogta Piper a többieknek, amikor már mind leültek. Fél szemmel a pultost vizslatta, aki továbbra sem szentelt nekik egy cseppnyi figyelmet sem. Piper mindent tudott a celebekről, mert szerette a zenét, és imádott olvasni. Órákon át képes volt sorolni a koncertek időpontjait, a híres zenészek fellépéseit, és a dalszövegeket is.

Lazán kinyújtotta hosszú karját az asztalon, és megrázta gyöngyös karkötőit.

– Senki sem tud biztosat arról, ki lehet a tulajdonos. A cikkben, amit olvastam, azt írták, hogy minden tranzakció Brian Brown néven fut, de senki sem hiszi, hogy Brian valós személy lenne. Az egész környéken senkit sem hívnak így. És azt is írják, hogy a pultosból sem lehet egy szót sem kihúzni. Talán valami titkos ügynök. Vagy egy híresség.

Leila megpróbálta feltűnés nélkül megnézni a férfit, akitől épp az imént rendelt. Meglepően vonzó arca volt, sötét haja jól illett a borostához és a ragyogó kék szempárhoz. Épp unottan és vonakodva habosította a lattét. Ám ekkor hirtelen Leila szemébe nézett, és a lány ereiben megfagyott a vér.

– Figyelj csak, nincs mandulatej a lattédhoz – szólt oda neki a pultos. Látszott rajta, hogy sajnálja a beszédre fordított energiát. – Csak rendes tej van.

Leila fölállt, hogy ne kelljen átkiabálni az asztalok fölött. – Ez itt egy kávézó, és nincs semmilyen növényi alternatíva? Mi van, ha allergiás vagyok?

– Miért, az vagy? – kérdezte homlokát ráncolva a pultos.

– Nem, nem vagyok, de lehetnék.

A férfi még mindig a lányt nézte, megdöntötte a kancsót, a tej pedig bugyborékolva ömlött a gőzölgő pohárba, mintha csak Leilát akarná bosszantani. Amikor kész lett, a pultos odacsúsztatta neki a csészét.

– Ott hátul vannak a tetők – mutatott a pult végében a hozzávalókra.

– Hát, ha csak tehéntej van, akkor tejszínhabbal kérem – csúsztatta vissza a poharat a lány.

– Az feláras, plusz húsz cent.

– Nem, semmi felár. Én mandulás lattét rendeltem, ami szerepel is az itallapon – mutatott a pult fölött lógó táblára Leila. – Amennyiben kifogyott valamelyik hozzávalód – folytatta mézédes hangon –, mindegy, mit rendeletem, neked kárpótlásul tejszínhabot kellene adnod, mert olyan italt kell meginnom, amit eredetileg nem akartam. – Még mielőtt a férfi nemet mondhatott volna, a lány folytatta: – De ez mind semmi: mivel huszonöt centet számoltál fel a mandulatejért, még te jössz nekem öt centtel. – Közelebb tolta a poharát, és hozzátette: – De nem bánom, azt elengedem.

A kék szempárban egy pillanatra mintha az érdeklődés szikrája csillant volna meg, amitől a lány lába megremegett, de egy pillanattal később a férfi arcán ismét csak az ingerültség látszott. Közömbösen adagolta a habot a latte tetejére. A flakon azonban kiürült, a kávé pedig szétfröcskölt, egyenesen Leilára és a pohárra. A lány kiáltva hátraugrott, majd lesöpörte a fehér kis gömböcskéket a kabátjáról.

– Kérsz még valamit?

– Nem, ez minden, köszönöm – mondta Leila gúnyosan, és visszament a barátnőihez. – Nem hinném, hogy ez valami híresség lenne – mondta grimaszolva, majd újra rápillantott a férfira.

– Bár nagyon jóképű – szólt előrehajolva Charlotte.

– Nem, semmiképpen sem az – kacagott fel Piper. – Úgy értem, nem híresség. Ami a küllemét illeti, hát, egy pont a javára. – A füle mögé simította tejfölszőke haját, és a kávéja után nyúlt.

– Na, mesélj a randidról, Leila – csicseregte gyorsan témát váltva Charlotte. – Alig várom, hogy megtudjam, milyen volt Kyle.

Leila elhúzta a száját.

– Soha többé nem fogok megbízni a vakrandis javaslataitokban!

Charlotte-ból kitört a kacagás.

– Általában a műanyag dobozaimhoz sem találom a megfelelő tetőt, az a pasi meg egy hegyszirt széléről lógatott le. Nagyon erősen kellett hinnem abban, hogy életben maradok azoknak a sziklából kiálló kis színes horgoknak a segítségével, egy kötélen lógva, és imádkoztam, hogy jól rögzítettem. Soha többé!

Elmondta, már akkor kapcsolnia kellett volna, amikor a fiú szólt neki, hogy legyen nála készpénz a parkolásra.

– Miért, nem jössz el értem? – kérdezte, miközben egy romantikus estére számítva épp szájfényt rakott fel. Nagyon régen nem tett már fel szájfényt. Külön erre az alkalomra vette ezt az új árnyalatot, hiszen évek óta ez volt az első randija. A Razzel történt szakításuk óta nem találkozott senkivel.

– Utána hokizni megyek pár sráccal, jobb, ha külön kocsival megyünk – felelte a randipartner.

Leila azt hitte, eltöltenek majd egy kellemes estét, beszélgetnek, borozgatnak. Nem számított hegymászásra, ahol minden mozdulatnál lepergett előtte az egész élete. El sem akarta hinni, amikor megtudta, hova készülnek.

Már majdnem lemondta a randit, akkor és ott, de aztán eszébe jutott, amit Charlotte mondott, hogy ha meg akarja találni az igazit, akkor esélyt kell adnia az embereknek. Azt is mondta, hogy minden új kapcsolat az első lépéssel kezdődik (még ha az egy hegyen van is). Leila tudta, hogy meg kell próbálnia, de nem ment könnyen. A szakítás óta nehezen került közel a férfiakhoz. Egyszerűen nem érezte magát önmagának velük. Tudta, nem egészséges bezárkóznia, de nem tehetett róla, így volt.

– Kis híján lezuhantam a szikláról – folytatta, miközben a pultos kivitte neki az italát. A férfi erre összehúzta a szemét, de nem szólt semmit.

– Elvitt sziklát mászni? – kérdezte Charlotte rémülten. Számára a veszély fogalma abban merült ki, hogy elveszti a Bloomingdale-kuponját, miközben az akciós vállfán lógó utolsó gyapjúsálat fogja a kezében.  – Annyira sajnálom!

– Köszönöm – mondta Leila a pultosnak.

Az Charlotte-ra nézett, majd ismét Leilára, mielőtt visszament volna a pult mögé. Leila nem vett róla tudomást, és nekiállt, hogy mindent elmeséljen a barátnőinek a randiról. Egyetlen részletet sem hagyott ki. Ez volt a kedvenc időtöltésük. Mindenféle pletykákat meséltek egymásnak, különösen a nem létező szerelmi életükről. Így született annak idején a kis közösségük.

– Ezt nem hiszem el – hüledezett Piper. – Röhejes, hogy valaki sziklamászásra viszi el a lányt az első randin. Nincs sok tapasztalata annak a Kyle-nak, az biztos.

Az eddig csendben hallgató Edie is megszólalt.

– Egyetértek Piperrel. Elég groteszk egy első randinak.

– Szerintem adhatnál neki még egy esélyt – vélekedett Charlotte, aki a srácnak drukkolt. – Nem volt valami nagyszerű ötlet, és nem igazán romantikus alkat, de tényleg helyes. Ha megtalálod a gyenge pontját…

Leila hevesen megrázta a fejét.

– Szó sem lehet róla.

– Kérdezzük meg a pultos pasit, mit gondol – javasolta Piper, a többiek azonban csak kínosan feszengtek.

– Ezt a pasit? – suttogta Edie. – Határozottan sziklamászó típusnak tűnik. És mint ilyen, elfogult.

– Ha már a második esélyről beszélünk, lássuk, vajon megenyhül-e. Csak kicsit meg kell piszkálni. – Elnézést – szólt Piper, és intett a pultosnak. – Eldöntenél nekünk egy vitát? – Amikor a férfi felhúzott szemöldökkel megállt mellettük, Piper nekiszegezte a kérdést: Szerinted rendben van egy nőt az első randin elvinni hegyet mászni?

A pultos végignézett a lányokon.

– Az a nőtől függ – felelte nyersen, lenéző pillantással, aztán sarkon fordult, és tovább törölgette a poharakat a pult mögött.

– Hát ezzel meg mit akart mondani? – kérdezte Leila.

Charlotte odahajolt hozzá.

– Gondolom, azt, hogy rendben van, akkor, ha sportos lányról van szó.

– Azt hiszem, nekem kéne megkérdeznem tőle – felelte Leila, akit kicsit bosszantott, hogy a pultos arra célzott, ő nem elég jó, nem elég sportos, miközben a vendégei, nála kávéznak, és megpróbálják magukat jól érezni a vakációjukon. – Remélem, nem lesz utálatos. Ha igen, akkor nekünk kell egy kis karácsonyi hangulatot ragasztani rá – tette hozzá, felállt, és még egyszer odalépett a pulthoz.

– Helló, ismét – szólt, és mosolyt erőltetett az arcára.

A férfi, kezében egy pohárral és a törlővel, megdermedt, és kifejezéstelen arccal nézett a lányra, várta, mit akar mondani.

– Leila Evans vagyok – folytatta a lány, miközben a férfi továbbra is kifejezéstelen arccal bámult rá. – Téged hogy hívnak?

A pultos egy hosszú másodpercig nem válaszolt.

– Theónak – mondta végül, és tovább törölgette a poharat, majd talpával fölfelé a mögötte levő polcra tette, és egy újat vett elő a víztől csöpögők közül.

– Hát, Theo, szeretnék beszélni a tulajdonossal.

A férfi letette, ami a kezében volt, és két erős, férfias karjával a pultra támaszkodott. Arca szinte súrolta a lányét, aki maga sem gondolta volna, hogy a szíve így megremeg a másik szappan- és fűszerillattól.

– Én vagyok a tulajdonos.

Leila hallotta, hogy Piper levegő után kapkod.

Még mindig egészen közel voltak egymáshoz, az orruk majdnem összeért.

– Nem mondhatni, hogy valami szíves fogadtatásban részesítettél volna minket. És hol marad a karácsonyi hangulat? Se karácsonyfa, se egy gyertya, karácsonyi dalokat sem hallok…

– Nincs – bólintott a férfi, és kihúzta magát.

– Szerintem kellene ide egy kis ünnepi csillogás. Cukorpálcikák, néhány piros masni – folytatta a lány, bár tudta, hogy ezzel csak bosszantja a másikat. – Jól van, tudom, férfi vagy, szóval, ha nem akarsz masnit, akkor kirakhatsz valami lazábbat is…

– Te azt hiszed, hogy a pasik szeretnek bármi ilyesmit?

Leila kihúzta magát, és egyenesen Theo szemébe nézett.

– Az a pasitól függ.

Charlotte elfojtotta a kitörni készülő kacagását, Edie pedig halkan csendre intette.

Leila arra számított, hogy Theo mindjárt kihajítja őket, ám ehelyett csak kihívóan nézett rá kék szemével, és a szája sarka mintha mosolyra húzódott volna. Leila megborzongott, mert úgy érezte, a férfinak tetszik a merészsége, ám a mosolykezdemény amilyen gyorsan jött, olyan gyorsan le is hervadt az arcáról. Megköszörülte a torkát, és a lánynak hátat fordítva tovább rendezgette a poharakat a polcon. És ekkor Leila észrevette, hogy már jó ideje visszatartotta a lélegzetét.

Második fejezet

– Hát ez elég fura volt, nem? – kérdezte Edie a hátsó ülésen, amikor Leila kocsijában ülve folytatták útjukat a tennessee-i hegyekbe, a szállásuk felé, ahol a következő hetet tölteni fogják. Hirtelen mintha kiszakadt volna Holle anyó dunyhája, havazni kezdett, a gumik surrogtak a nedves úton, amit estére minden bizonnyal jégpáncél borít majd.

– Határozottan az volt – felelte Leila, és felrémlett előtte Theo félmosolya. – De biztos vagyok benne, hogy a házban lesz saját kávéfőzőnk, úgyhogy mostantól fogva beköltözik hozzánk a karácsonyi hangulat.

Most már csak percekre voltak a Kandalló nevű vendégháztól, amiről azt írták a neten, hogy egy otthon távol az otthonodtól, ami olyan békés derűt sugároz, hogy azt kívánod, bárcsak örökre itt maradhatnál. Leila már alig várta, hogy bekuckózzanak a kis menedékükbe, mentás forró csokit igyanak, felhúzzák a piros-fehér csíkos zoknijukat és feldíszítsék a fát, miközben karácsonyi dalok szólnak. Mint eddig mindig, most is hozott csomagolópapírt, masnikat, és elhozta a kedvenc karácsonyi díszeit. Charlotte volt a bor- és nasifelelős, Edie süteményt és csokoládét vitt, Piper pedig természetesen fürdőgolyókat, habfürdőt, szappanokat és testápolókat, valamint hozott a pompás, illatos karácsonyi gyertyáiból is.

– Annyira izgatott vagyok! – kiáltotta tapsikolva Charlotte.

– Mindjárt ott vagyunk – nyugtatta meg Leila, amikor bevette az utolsó kanyart.

Leilának ez a hét volt az év kedvenc időszaka, és elszánta magát, hogy a lehető legtöbbet kihozza ebből az utazásból. A karácsony különösen nehéz volt számára, mert mindig arra emlékeztette, mennyire egyedül van. Ettől a vakációtól azt is remélte, hogy átsegíti a Razz Malonéval való szakításán. A srác a Razz becenevet még kamaszkorában kapta, mivel arról volt híres, hogy folyton a motort bőgette. Csak azért ült rá, hogy hallja a hangját. Leila gyerekkoruk óta ismerte, a fiú mindig is a következő nagy countryzenész akart lenni.

Összeszedték hát az összes megtakarított pénzüket, ami összesen mintegy kilencszáz dollár volt, és a fiú álmait kergetve elindultak a Zene Városába, Nashville-be. Leila azonban nem számított arra, mennyire nehéz egy lakókocsiban az élet, úgy, hogy Razznek állandóan fellépései voltak, és közben megpróbáltak fillérekből megélni. Mindez nem megerősítette a kapcsolatukat, mint ahogy a lány remélte, hanem épp ellenkezőleg: eltávolodtak egymástól. Végül Razz otthagyta őt egy olyan lányért, akit alig ismert.

Ahogy Leila egyre érettebben gondolkodott, rájött, mennyire különböznek ők ketten. Bár eleinte szerette a fiúban a játékosságát, azt már kevésbé élvezte, hogy két műszakot kellett vállalnia, Razz pedig nem szállt be a költségekbe, a fellépésekért kapott pénzt az új barátaival költötte el belvárosi kocsmákban, róla pedig közben teljesen megfeledkezett. Nem segített Leilának, hogy párként szerezzenek új barátokat, sem abban, hogy találjanak valahol egy szerény kis lakást, ahol a lány az egész napos munka után kipihenhette volna magát. Egy idő után már azon gondolkodott, vajon a fiú szerette-e egyáltalán. Sosem kérdezte meg, milyen volt a napja, mit csinált, és miközben ő a barátaival töltötte az estéket, Leila egyedül volt.

Mindössze néhány hetet töltöttek Nashville-ben, amikor Leila rajtakapta Razzt a lakókocsiban a fiú első videóján dolgozó stylisttal, majd a fiú közölte, hogy elhagyja Leilát. A lány szíve összetört, és mintha semmivé foszlottak volna az együtt töltött évek is. Rájött, nem ketten együtt költöztek a városba, ő afféle tartozék volt csupán. Azóta mindig arra várt, hogy meghallja Razz Malone nevét a rádióban, de ez még nem történt meg. Fogadni mert volna, hogy valami ócska, lepukkant kocsmában játszik, és soha nem gondol rá.

A szakítás után Leila megfogadta, hogy többé nem kerül ilyen helyzetbe, és minden energiáját a barátnőire fordította. El sem tudta képzelni az életét e nélkül a nagyszerű társaság nélkül. De tisztában volt vele, hogy nemsokára különválnak útjaik: Charlotte új, televíziós munkája rengeteg utazással jár majd, olyannyira, hogy már azt is emlegette, Kaliforniába költözik, a csatorna székhelyére. Piper hamarosan házat keres magának Coloradóban, és tele lesz munkával. Fontolgatta, hogy visszamegy üzleti tanulmányokat folytatni, mert a karrierje nagyon gyorsan ívelt felfelé, és ki akarta bővíteni a kozmetikai cégét. Edie pedig találkozott Jaroddal, aki különleges helyet foglal el a szívében. Leila épp ezek miatt akarta, hogy a barátnőivel töltött idei karácsony még jobban sikerüljön.

A GPS szerint megérkeztek, így Leila lefékezett a főépület előtt, majd valamennyien az eléjük táruló látványt bámulták.

– Rossz helyen fordultunk volna be? – kérdezte Charlotte a meglehetősen lepukkant ház láttán.

Leila leállította a motort, kiszálltak, egy ideig szóhoz sem jutottak. A ház és a környezete ugyanis egy kicsit sem hasonlított a hirdetésben szereplő képekre.

– Hol van a… lépcső? – kérdezte Piper, és rámutatott a gyommal benőtt gerendákra a lejtős veranda előtt, amelynek a deszkái el voltak korhadva, néhol pedig teljesen hiányoztak. Az ajtó melletti egyik ablak üvege el volt repedve, szigetelőszalaggal fogták össze, hogy ne fújjon be a szél. A barnára festett ablakkeretekről lepattogzott a festék, rájuk fért volna némi csiszolás és festés.

– A tulajdonos e-mailben azt írta, hogy a honlap kissé elavult, és új képeket kellene csináltatni, de az meg sem fordult a fejemben, hogy a fotók teljesen mást ábrázolnak, mint a valóság… bocsássatok meg – nyögte ki végül Leila, aki rémesen érezte magát. Ő találta és foglalta le ezt a szállást. Már a kávézó is meglehetősen furcsa élmény volt, és bár a városka aranyos, nem úgy néz ki, mint ahol egy egész héten át tudnának szórakozni, ez a hely pedig, úgy tűnt, mindjárt darabjaira hullik.

– Honnan tudhattad volna? – vigasztalta Piper.

– A nehezen megkeresett pénzünket fizettük ki ezért – szólt Edie komoly arccal, és körbemutatott a sáros ágyásokban haldokló zúzmarás bokrokon. – Bemegyek, és visszakérem a pénzünket. Inkább visszamegyek Nashville-be, és megszállok egy hotelben, ahol húszdolláros pezsgőt ihatok a tetőbárban. Itt semmiképpen sem vakációzhatunk.

Edie fölmerészkedett a deszkákon, bizonytalan lépeit a többiek is követték. Megálltak az ajtóban, és Edie bekopogott. Amikor senki sem szólt ki, hangosabban dörömbölt, és közben elkeseredetten sóhajtozott.

Végül kinyílt az ajtó, és Edie már nyitotta a száját, hogy mondjon valamit, de hirtelen hátrahőkölt.

A küszöbön egy kedvesen mosolygó, csillogó zöld szemű, idős nő állt, látszott rajta, hogy végtelenül örül nekik. Összefonta a karját hatalmas mellén, és úgy nézett, mint aki mindjárt elsírja magát örömében.

– Jó napot! – szólt, miközben a lába mögül hangosan dorombolva előjött egy cirmos macska, majd leugrott a verandáról és végigfutott az udvaron. – Eleanor Finely vagyok. Nagyon örülök, hogy eljöttek, ez itt a Kandalló Vendégház. Rengeteget dolgoztam, hogy mindennel elkészüljek, mire jönnek. Mindjárt veszem a kabátomat, és megmutatom a házukat – mondta, és beljebb tessékelte a lányokat. – Jöjjenek be arról a rémséges hidegről!

Leila ment előre. A házban sem volt sokkal melegebb, mint kint, bár égett a tűz a régi kőkandallóban. Mellette egy kárpitozott szék állt, a karfáján nyitott könyv, olvasószemüveg és egy kopottas steppelt takaró. Hagyományos szobabelső volt gyönyörű faborítással, megvolt a maga bája, de a párnák kopottak voltak, és karácsonyi hangulatnak nyoma sem volt. Mi van ezzel a várossal? Itt senki sem ünnepli a karácsonyt?

– Mit csináljunk? – súgta oda Piper Leilának. – Ez a nő annyira boldog, hogy itt vagyunk – mondta. Piper arckifejezése egy kisgyerekére emlékeztette Leilát, ahogy a szüleire néz, és ő maga sem tudta, mit tegyenek. – Majd kirándulunk, és megismerjük a környék történelmét.

Leila megvonta a vállát és Edie-re nézett.

Az halkan kuncogott a helyzet képtelenségén, majd széttárta a karját, mint aki azt mondja, „fogalmam sincs”.

– Menjünk, nézzük meg a faházunkat – suttogta Charlotte. – Ha magunkban leszünk, majd eldöntjük, mi legyen a következő lépés – mondta, és csendre intette a többieket, mert Eleanor már jött is a folyosón kabátban-kalapban, egy nagy kulcscsomóval a kezében.

Az idős hölgy belebújt az ajtó mellett sorakozó csizmák egyikébe.

– Jöjjenek utánam – mondta, és kimasírozott a verandára. – Nézzenek a lábuk elé! – intette őket, miközben rálépett egy törött deszkára. – Azt tervezem, hogy megcsináltatom, ha jobb lesz az idő.

Azon a házon a laza deszkákon kívül még nagyon sok mindent kellett megjavítani, de Leila csak udvariasan rámosolygott az asszonyra.

– A turistautak érdekelnek minket – mondta, és megpróbált vidám arcot vágni.

– Jaj, drágám, sajnálom, de az utak le vannak zárva, rengeteg faág letört.

– Az összes út le van rázva? – tudakolta Edie.

– Nagy vihar volt itt vagy egy éve… – tette hozzá Eleanor.

– Egy éve? – Edie nagy szemeket meresztett a többiekre.

Charlotte finoman megbökte a könyökével, látszott, sajnálja az öregasszonyt.

– Igen – mondta Eleanor –, most csak a cicám, Presley jár arrafelé.

– Elvis után kapta a nevét? – tudakolta Piper.

– Valójában igen. Szegény uram találta, a véletlenül kint felejtett kimenő cipőjében húzta meg magát kismacska korában. Kék velúrcipő volt… – tette hozzá mosolyogva.

A metsző hidegben átmentek az egyik faházba, az út meredeken felfelé vezetett a dombra. Amint felértek, Leila nem tudta levenni a szemét az alattuk elterülő csodás tájról, a városkáról és a környező végtelen dombokról. A frissen hullott hó csillogott az épp csak egy kis időre kibújó nap fényében. Ennek a házikónak a verandája legalább ép volt, az egyszerű ajtó két oldalán vesszőből font hintaszékek álltak. Eddig minden rendben, gondolta a lány.

Eleanor kinyitotta az ajtót, és átadta Leilának a kulcsokat.

A ház egyszerűen volt berendezve, de tisztaság és rend uralkodott, nem úgy, mint a nagy házban. A lányok végigmentek a szobákon, a kék-sárga ágytakarók sarka fel volt hajtva, kilátszott alóla a ropogós fehér ágynemű.

– Láttam, hogy hoztak karácsonyfát – mondta vidáman Eleanor –, és felhúzta a szemöldökét. – De szép is az ünnep! – Majd, mintha imára kulcsolná a kezét, hozzátette. – Ha feldíszítik, megnézhetem, ugye? – Nagy levegőt vett, és úgy nézett ki, mint akinek a gyerekei épp hazajöttek az egyetemről. Látszott, hogy imádja a nyüzsgést a házban. – Nem is tartom föl magukat – mondta délies akcentussal, miközben nyitotta az ajtót. – Majd én kiengedem magam. És csak jöjjenek át nyugodtan, ha szükségük van valamire.

Miután Eleanor elment, a lányok behordták a csomagjaikat és a magukkal hozott karácsonyi dekorációt.

– Leila – szólt Piper, amikor lerakta a dobozt a nappaliban –, nézd csak, már megcsináltam az almás-fahéjas süti töltelékét is!

– Alig várom – felelte Leila, aki a konyhában a kezét melengette. – Süssük meg ma este!  – javasolta, mert imádta ezt a receptet. Piper pitákat forgatott vajba és fahéjas cukorba, majd a saját készítésű almás pite töltelékkel a tetején ropogósra sütötte.

– Az almás töltelék ott van a hűtőtáskában, a pita meg mellette a zacskóban. Ha inkább bent maradnál egy kicsit melegedni, akkor közben kend rá a pitára a tölteléket, és rakd be abba a grillsütőbe – mutatott Piper Leila mögé a konyhapultra.

– Persze – felelte Leila izgatottan, hiszen kezdetét vette a vakáció. Majd jókat nassolnak, kávézgatnak, kakaóznak, és díszítenek ezerrel. Imádott a legjobb barátai körében ünnepelni. Mióta az apja meghalt, nehezen viselte a karácsonyt, de ezek a pillanatok enyhítettek a szomorúságán.

– Remek. Hozzuk fel az utolsó pár holmit a kocsiból!

Leila megmosta a hideg kezét, elővette a töltelékes dobozt, és levette a tetejét. Piper a reszelt almát fahéjjal és szerecsendióval párolta meg, és fenséges illatú krém lett belőle. Végignézett a konyhában, kereste az eszközöket, a sütőpapírt. Amikor megtalálta, amire szüksége volt, kivette a pitákat, rákanalazta az almás krémet, és berakta a konyhapulton álló kisebb grillsütőbe, majd megnyomta a gombot. Ám amikor a hőfokot akarta beállítani, az nem működött.

– Itt kell állnom mellette – szólt oda a pult fölött a többieknek, akik közben bejöttek, és Edie becsukta az ajtót. – Csak egy hőfokra lehet beállítani, és nem akarom, hogy megégjen. Kér valaki egy csésze kávét? Én úgyis itt leszek egy darabig.

Piper, Edie és Charlotte abban a pillanatban letették, ami épp a kezükben volt, és magasba emelték a kezüket. Leila jót nevetett a barátnői reakcióján.

– Na jó, akkor négy kávé rendel. Mindjárt kész.

– Hoztam bele egy kis karamellt – mondta Charlotte lelkesen. – És tejszínhabot is.

– Tökéletes – szólt Leila, és bekapcsolta a kávégépet. Amikor a fény nem gyulladt ki, megnézte a konnektort, egy kicsit még meg is mozgatta a zsinórt. – Azt hiszem, nem jó a kávéfőző – mondta. – De majd kitalálok valamit.

Akkor majd megoldja kreatívan. Fogott egy kannát, vizet töltött bele, és fölrakta a tűzhelyre. Kitalálta, hogy filteres kávét csinál. Miközben a piták sültek, a kávénak való víz pedig forrt, Leila ellenőrizte a többi felszerelést. Kinyitotta a hűtőt, ami nagy megkönnyebbülésére tiszta volt és működött, és jó volt a tűzhely meg a sütő is.

– A kisebb gépek nem valami híresek, de szerintem egy hétig kibírjuk azzal, ami van – mondta reménykedve. – Csak egy kicsit hozzá kell adnunk a saját karácsonyi hangulatunkat. Rendben? Nem bánjátok?

Valamennyien bólogattak.

– Luxusnak nem nevezném – folytatta Leila –, de nincs sok más lehetőségünk errefelé. És furdalna a lelkiismeret, ha cserben hagynánk Eleanort, láttátok, mennyire örült, hogy itt vagyunk.

– Majd kihozzuk mindenből a legjobbat – helyeselt Edie.

Charlotte odament a nappali sarkába, és megállt a gerendás mennyezetig érő kőkandallónál.

– Mindössze fel kell dobni egy kicsit ezt a helyet. Hozzuk be a fenyőt, aztán megcsinálhatjuk a híres mentás csokinkat is.

– Igen! – helyeselt Piper. – És összeállíthatnánk egy ajándék kosarat Eleanornak. Teszünk bele süteményt és néhányat a szappanjaimból. Abból ítélve, ahogy fogadott minket, ráfér egy kis vidámság.

Leila arra gondolt, hogy az egész városkára ráférne egy kis vidámság. Gondolatban visszatért Theóhoz. Kísértette az a halvány félmosoly, bármilyen ellenségesen fogadta is őket a férfi.

– Holnap majd viszek egy tányér sütit Theónak is, amikor lemegyünk kávézni, mivel úgysem jó a kávéfőzőnk – javasolta.

Pipernek fölszaladt a szemöldöke.

– Nem úgy néz ki, mint aki szereti a süteményt.

– Legfeljebb majd hozzánk vágja! – kacagott Edie.

Ennek valóban fennállt a veszélye, de volt valami a férfi zafírkék szemében, a nézésében, amitől Leila jobban meg akarta ismerni.

– Sosem fogjuk megtudni, ha nem próbáljuk meg, nem igaz? Akkor hát, kezdődjék a karácsonyi buli!

Harmadik fejezet

Nem telt el egy óra sem, és a négy lány máris teljesen belakta a házat, majd nekifogtak a díszítésnek is. Minden karácsonykor magukkal vitték a saját díszeiket, kimondatlanul is versenyeztek, ki viszi a legtöbbet. Berakták a fát a talpba, vizet öntöttek alá, majd a hátsó verandán talált fával tüzet raktak a kandallóban, a kanapéra pedig hatalmas krémszínű takarót terítettek, hogy mind a négyen aláférjenek. Mindkét lámpát felkapcsolták, és valami karácsonyi zenét is kerestek. Piper meggyújtotta az illatos karácsonyi gyertyát, Charlotte pedig a fát díszítette.

Leila, akinek a kandalló jutott, hátralépett, hogy megszemlélje, hogyan halad, miközben a fahéjas-almás sütit rágcsálta. A kandalló kőborítását a Piper által a termelői piacon vásárolt fenyőgallyal borította, közé pedig néhány csokor piros bogyót illesztett. Egyenlő távolságra felaggatott négy kampót, és fölakasztotta rájuk a karácsonyi zoknijaikat. Piperé akár egy dr. Seuss könyvből is előjöhetett volna, hosszú volt, keskeny és piros-zöld csíkos. Leiláé krémszínű volt, kötött és fagombokkal záródott. Edie zokniját foltvarrás díszítette, Charlotte-é pedig pezsgőszínű műszőrméből készült. Leila még egyszer megnézte, jól állnak-e, aztán megcserélte Piperét és a sajátját, hogy a hosszabb zoknik kerüljenek kívülre, a rövidebbek pedig a tűz fölé.