A kárhozottak órája-sorozat részei:

A kárhozottak órája I. – A Mélység (2024)

A kárhozottak órája II. – A Bűnbánat Hegye (2025)

A kárhozottak órája III. – Ég és Föld háborúja (előkészületben)

Stefano Tevininek,

a promakhosznak{1}

1

Az Acheron szürke vizéből, mintha csak egy falat törne át, egy kéz bukkant elő.

Az ujjak tapogatóztak, rátaláltak egy sziklára, és a kétségbeesés erejével szorították meg. A másik kéz nem sokkal később jelent meg, az első mellé kapaszkodott, és az ólomszínű víz áramlatában Vergilius a sziklához húzta a mellkasát. Dühösen tempózott a lábával, megfeszítette a karizmait, és nagy erővel feltornázta magát a sziklára, miközben körülötte csordogált a víz.

Egy végtelen pillanatig arccal lefelé feküdt. Aztán valamiféle görcsös mozdulattal felállt négykézlábra, tágra nyitotta a száját, és a sziklára hányta a vizet.

Úgy tűnt, hogy a hányás örökké tart, mintha a sáros víz testének minden rését kitöltötte volna. Kilökte a gyomrából, a tüdejéből, a nyelőcsövéből és a légcsövéből, és amikor végre az utolsó sugár is kifolyt, robbanásnak ható lélegzetet vett. A Pokol levegője átjárta, olyan ismerős volt, rothadó és füstös, porral, köddel és nyirkos kétségbeeséssel telített. És a kárhozat évszázadai óta először hálás volt érte, hogy érzi ezt a szagot.

A sziklára rogyott, és hanyatt fekve, lehunyt szemmel, lihegve fordult meg.

Az emlékek lassan, hullámokban tértek vissza, mint ahogy az Acheron vize csapdosta a sziklafalat. A csata az ezer Megtört ellen. Bertran és a többiek, akik eltűntek a Kapun túl, végre szabadon. A zafírszemű Megtört, amint elvonszolja őt Kharón csónakjától. Az égi penge, amely mindkettőjüket mellkason döfi. A zuhanás fejjel lefelé a Holtak Folyójába. Aztán a jeges, végtelen sötétség.

Felemelte a kezét, és megtapogatta a mellkasát: a seb szinte eltűnt. Helyette csak egyfajta fodrozódás maradt, fájdalmas, de felületi. A kezével a törzsét és a lábát is megvizsgálta. Más sebe nem volt, mind begyógyult. Mióta lehetett az Acheron mélyén?

Beletelt még néhány másodpercbe, mire rájött, hogy meztelen. A Hírnök tollából készült páncélja eltűnt, leoldódott, és a pokoli folyó sodra magával ragadta. Ami pedig a mennyei pengét illeti, már nem is emlékezett arra a pillanatra, amikor lecsúszott a testéről, valahol lent az iszapos mélységben. A régi, nagy becsben tartott csontkése sem volt már nála.

Megint fegyvertelen volt. Tehetetlen.

A legősibb ösztönei kerítették hatalmukba. Az oldalára hengeredett, és leguggolt az első megpillantott párkány védelmébe.

Felnézett: az ég ólmos ködök örvénye volt, nem engedett semmit sem látni. Még a túlsó partot is eltakarta a köd, és lehetetlen volt megmondani, hogy odalent még mindig ott van-e az a Megtörtektől hemzsegő terület, amellyel a társainak szembe kellett nézniük, hogy elérjék a kijáratot. Behunyta a szemét, és megpróbált hallgatózni, de semmi más nem jutott el hozzá, csak a folyó ritmikus morajlása a sziklán.

Kikukkantott a rejtekhelyéről. A part szürkés sziklák egymásutánja volt, ezernyi tüskébe csavarodva, akárha felfröccsent, megkövesedett sárból álltak volna. Odébb, a szárazföld belsejében a talaj fakó homokból való kis partszakaszokká és sziklafoltokká morzsolódott. És még odébb, talán egy kilométerre a fák teteje egy zöld falat alkotott, amely a leginkább oda nem illőnek tűnt a táj ólmos egyhangúságában.

A Limbo.

Vergilius érezte, hogy a szíve a torkában dobog. A folyó jó oldalán bukkant fel. Az Első Kör, az ősi otthona, gyakorlatilag karnyújtásnyira volt. És vele együtt Lucanus.

Óvatosan felállt, megkerülte a sziklapárkányt, és szemével végigpásztázta a partvonalat, a fákhoz vezető, legkevésbé feltűnő utat keresve. És ekkor valami megmozdult a kövek között, alig húszlépésnyire tőle.

Egyszerre nyúlt kezével a kés felé, amely immár nem volt a helyén, és vetette vissza magát a fedezékbe.

A mozdulat megismétlődött, és Vergilius megpillantotta őt, mert a sziklák közül éppen azon a helyen halvány fény szivárgott elő. Résnyire húzta a szemét, és ki tudta venni egy szárny körvonalait.

Egy hatalmas szárny vége nyúlt el a földön. Karhosszúságú tollak, átázva és a sziklához ragadva, remegve próbáltak mozdulni, de nem volt hozzá erejük. Egy vergődő madár mozdulatai voltak.

A tollak ismét megremegtek, és még a fény is egyszerre pislákolt velük. És ekkor Vergilius rájött, hogy mit lát.

Előkúszott, és a földre ereszkedve közeledett a sziklához, hogy átnézzen fölötte. A zafírszemű Megtört ott feküdt a hátán, kinyújtott karokkal, lábakkal és szárnyakkal, mint egy megfeszített sas.

Nem sokkal korábban húzhatta ki magát ki a folyóból, mert megviselt teste még mindig csillogott a víztől. De Vergilius nem láthatta az arcát, mert pontosan a mellkasának közepéből egy kétarasznyi hosszú fémszilánk állt ki, amely saját fényében úgy ragyogott, mint egy izzó fadarab, már ha a fadarab képes volna fehéren izzani a vörös helyett.

A Hírnök szekhemje. Az égi fegyver, amellyel Vergilius a csata utolsó pillanataiban átszúrta őt – és önmagát.

Alig két másodpercig bámult rá, amikor a Megtört valami rejtélyes ösztön hatására felemelte a fejét, és ráirányította egyetlen szemének pillantását, amelynek kék fénye szinte tükrözni látszott a penge fényét. Erős karját a földre csapta, és megpróbálta megtámasztani magát az egyik könyökén, miközben a másik keze a mellkasában lévő pengét igyekezett megragadni. De még csak meg sem sikerült szorítania: az első érintésnél fehér lángok lobbantak fel az ujjai körül, ő pedig visszarántotta a kezét, és dühösen csapkodott a levegőben.

Egy füstfelhő Vergilius arcába csapódott, és ő hátrébb húzódott. Nem égett hús szaga volt, amit a kárhozott már jól ismert, hanem kéné és vörösen izzó fémé, azzal a meghatározhatatlan szaggal keveredve, amely a levegőben érezhető vihar előtt, amikor már villámlik az égen.

A lángok kialudtak, és a Megtört ismét mozdulatlanul feküdt, majd reszketni kezdett.

Nem tudja kiszedni magából. Vergilius felegyenesedett, és felülről bámulta ellenségét. A húsába szúrtam, és egyedül most már nem tudja kihúzni.

Vegyes érzelmek szorították görcsbe a gyomrát, és néhányat fel tudott ismerni közülük: döbbenet, szédület, heves öröm, a diadal abszurd érzése. Volt köztük valami szomorúságra emlékeztető is, de azonnal túllépett rajta.

Közelebb lépett, hogy jobban szemügyre vehesse a lényt. Az idők kezdete óta eltelt évezredek alatt a Pokol egyetlen foglya sem látott tehetetlenül egyetlen Megtörtet sem.

A Megtört most már nem őt bámulta. Egyetlen szeme csukva volt, az arca összezsugorodott egy grimaszba, úgy tűnt, mintha koncentrálna.

Vergilius a homlokát ráncolta. Vajon mire gondolhat?

Egy pillanattal később szárnycsapkodás hallatszott az égből.

Vergilius oldalra ugrott, és futásnak eredt, hogy rejtekhelyet keressen, mielőtt még akár csak felpillantott volna. Milyen ostoba volt, hogy nem gondolt erre! Azt, hogy a Megtörtek hang nélkül, csupán gondolat révén hívhatják egymást, már évszázadokkal ezelőtt megtanulta. És az ellensége csupán azt tette, amit bármelyik bajba jutott katona tett volna a helyében: erősítést hívott.

A parton nem volt semmi, ami mögé elbújhatott volna, hogy ne lássák meg az égből. Vergilius lebukott a sziklák közé, egy másodpercre felnézett, aztán megtette az egyetlen dolgot, ami eszébe jutott: odarohant, ahol kijött a vízből, átmászott a sziklán, és alámerült.

Az Acheron természetellenes szívóereje magával ragadta. Vergilius úgy érezte, mintha lefelé húznák, mintha a lába ólommá változott volna: minden erejével a sziklába kapaszkodott, és leereszkedett, kinyújtva a karját, amíg a víz az orrába nem csorgott, és be nem töltötte a fülét, elnyomva minden hangot.

Számolni kezdett, és igyekezett nem gondolni a fájdalomra, amely úgy szorította az ujjait, mint egy sor fogó.

Szorítsd meg! Ne engedd el! Szorítsd erősebben...

Másodpercről másodpercre erősebbnek tűnt a Holtak Folyójának szorítása, de Vergilius tudta, hogy ez nem így van: nem az Acheron változott. A Pokolban soha semmi sem változik. A saját ereje volt az, ami ismét kezdte cserben hagyni.

Nem bírja így elviselni. Felhúzta magát a mellkasa közepéig, olyan erőfeszítéssel, hogy kénytelen volt visszafojtani egy kiáltást, és átölelt egy sziklatüskét. Ezen már jobb fogást talált, de kiszolgáltatottabbnak érezte magát, mint valaha. Felnézett, és nem látott semmit.

Aztán a hangok eljutottak hozzá. A víz hangjától félig-meddig elnyomva, érthetetlenül, de valóságosan. És onnan jöttek, ahol a Megtört a földön feküdt. Vergilius behunyta a szemét, és hegyezte a fülét, ahogy csak tudta.

Szófoszlányok. Vicsorgások. És nevetés.

Vergilius akarata ellenére is ráncolni kezdte a homlokát.

A hangok gyorsabban elhalkultak, mint várta, helyüket szárnycsapkodás, majd csend vette át. Vergilius várakozott, szorosan átölelve a sziklaperemet, amíg izmainak gyötrelme felül nem kerekedett rajta. Újra kihúzta magát a vízből, és hasra feküdt, mint egy partra vetett hal.

A zihálásától eltekintve a parton minden csendes volt.

Amikor képes volt rá, felállt, és visszabotorkált a Megtörthöz, aki ugyanott feküdt, ahol hagyta, ugyanabban a helyzetben. Úgy tűnt, a társai hozzá sem nyúltak.

A lény felemelte a fejét, és csillogó szemmel bámulta őt, akárcsak néhány perccel korábban. De most a puszta gyűlöleten kívül volt még valami más is ebben a fényben, valami, ami úgy torzította el a feldúlt arc vonásait, ahogy Vergilius még soha nem látta: a kétségbeesés.

És hirtelen minden világos lett.

– Elhagytak téged.

A Megtört olyan üvöltésben tört ki, hogy a szárnya hegyéig megrázkódott.

– Összehívtad őket, hogy megakadályozzátok a menekülésünket, de kudarcot vallottatok. Mindannyian, de az ő szemükben ez a te hibád. Nem akarnak többet hallani felőled. Te egy vesztes vagy, a legrosszabb mind közül. Kiröhögtek, és itt hagytak a sziklák között, hogy örökké gyötrődj, a pengével átszúrva. Mert tudják, hogy nincs rosszabb sors egyikőtök számára sem, mint a teljes tehetetlenség.

A Megtört mindkét kezével a földet kaparta, és Vergilius hallotta, ahogy a körmei keményen karcolják a sziklát.

Kinyújtotta a kezét, hogy megérintse a pengét, aztán habozni kezdett. Vakító fénye túlságosan hasonlított az izzó féméhez.

Az egész csata során végig ezzel harcoltál. Tudod, hogy nem árthat neked.

Egyik ujjával megérintette, és semmi sem történt. Úgy emlékezett rá, hogy langyos volt, olyan érzés, mintha megérintene egy tárgyat, amely már régóta a napon volt.

Megfogta és megmozdította. A Megtört felkiáltott.

Hosszú, visszhangzó kínüvöltése egyfajta rekedt sziszegésben halt el, amint Vergilius elengedte a pengét.

A kárhozott fentről bámult rá. A lény a hatalmában volt. A Pokol börtönőre, aki egész idő alatt üldözte őt, amíg a szökése meg nem hiúsult, tehetetlenül fekszik a keze alatt.

Tetszése szerint megkínozhatja. Addig mozgathatja fel-alá a mennyei pengét a testében, amíg feldarabolt, de még mindig eleven hústömeggé nem változtatja. Vagy egyszerűen csak itt hagyhatja, ahogy a társai tették.

De ki is húzhatja a pengét, és kiszabadíthatja.

Tekintete végigvándorolt a sziklás parton. Aztán a Limbo fáinak csúcsán. Végül az Acheron vize és a mögötte elterülő sötétség felé tekintett.

És a gondolatok egymás után csusszantak a maguk helyére.

Vergilius leeresztette a tekintetét a foglyára.

– Valamit el kell intéznünk, neked és nekem.

2

Víz.

A világ vízből állt, csak vízből. És Bertrannak fogalma sem volt, mikor lépett bele.

Zavaros, homokos víz, kemény, mint egy bilincs az arcán, a fülében, a csukott szeme körül. Hideg, szilárd, sós víz…

Sós?

Bertran pislogott, érezte, hogy ég a szeme, és azonnal újra becsukta. Vajon a Pokolban is létezik sós víz, a kárhozottak könnyein kívül?

Erősen próbált visszaemlékezni, hogyan került ide, de hiába. Emlékezete megállt annál a pillanatnál, amikor átrohant a Pokol Kapuján, és az egyetlen gondolat, amely abban a pillanatban visszhangzott benne, ez volt: Szabadok vagyunk. Szabadok. SZABADOK.

Hová tűnt a teste? Megpróbálta megmozdítani a végtagjait, és vizet érzett. Nem volt épségben, a feje még el volt szakadva a többi részétől: ebben biztos volt, puszta megérzésből tudta. És a teste, immár sokadszorra, nem volt a feje közelében.

Egy enyhe puffanás a tarkóján ijedelemmel töltötte el. Küzdött a kísértés ellen, hogy újra kinyissa a szemét, és ehelyett megpróbált a többi érzékszervével körbeszimatolni, a helyzet adta határokon belül. A feje valami puhán és rugalmason landolt: az áramlat ide-oda mozgatta, szinte bölcsőbe zárta, és a felület alig nyújtott ellenállást.

Sár? Homok? Sáros talajra került volna, vagy ilyesmi?

Pánik tört rá, hidegebben, mint az áramlat. Ha a feje egy patak fenekén kötött ki, a teste pedig ki tudja, hol van, a két fele segítség nélkül soha többé nem találja meg egymást: örökre itt maradhatna lent, anélkül, hogy kiabálni tudna, vagy segítséget kérhetne!

Mi történt vajon a társaival? Tökéletesen emlékezett rá, hogy egyenként mentek át előtte a Kapun, de amikor ő került sorra, nem látta őket többé...

Valójában semmit sem látott. Csak sötétséget. Talán a zuhanást érezte egy végtelen pillanatra. Aztán a vizet.

Megpróbált uralkodni a félelmén, és a teste többi részéből érkező érzésekre koncentrálni. Meghajlította az ujjait, majd ökölbe szorította a kezét. Megérintett valamit, valami fonalszerű anyagot, ami az ujjai köré tekeredett… Fű?

Ha fű nőtt a vízben, akkor annak a part közelében kellett lennie. Megpróbálta a könyökét és a térdét lefelé irányítani, hogy négykézlábra kerüljön. És abban a pillanatban valami megragadta a hajánál fogva, és felfelé rántotta.

Ösztönösen rúgott és hadonászott a karjával, de persze hiába. Valahol, ki tudja, hol, a teste vonaglott, és talán letépett néhány marékkal a feltételezett fűből.

Bertran érezte, ahogy a víz szabályos hullámokban végigfolyik a szakállán. Akárha egy úszó tempóitól. Megkockáztatta, hogy résnyire kinyissa a szemét: valaki úszott, a hajánál fogva tartva őt, erőteljes karcsapásokkal, de semmi mást nem tudott kivenni a pupilláját égető, zavaros vízben. Ezúttal azonban nyitva tartotta a szemét, és néhány pillanat múlva észrevette, hogy a sötétség egyre csökken. A víz egyre világosabbá, egyre tisztábbá vált, mígnem már túlságosan is élénknek tűnt, vakító fény szállta meg...

Ő és megmentője szökőárként törtek ki a felszínre.

Bertran megpróbált kiáltani valamit, ő sem tudta, mit, de nem jött ki belőle hang. Egy pillanattal később olyan érzést tapasztalt, amilyet korábban soha nem érzett vagy képzelt: alulról, a megvágott nyakán keresztül víz folyt ki a torkán.

Zihált, és érezte, hogy a hangszálai újra működni kezdenek. A füle is szabaddá vált, és megtelt zajokkal: fröcskölés, hullámok csobogása, a szél távoli üvöltése... És aztán jött a fény.

Bertran felfelé próbált tekinteni, amennyire csak képes volt rá, és megpillantotta a kék eget.

Azonnal könnyfátyol takarta el a látását: a fény túl sok volt neki. Dühösen pislogott, amíg az égbolt újra fókuszba nem került.

Olyan kék volt, mint az üveg. Mint az emlékeiben az égbolt, amikor még élt. Átlátszó, határtalan, felhőzet nyoma nélkül, minden irányban azonos önmagával, horizonttól horizontig.

Bertran nyelt egyet. Aztán még egyet.

Ez nem a Pokol. Már nem vagyok a Pokolban.

Megszöktem.

Megszöktem a Pokolból.

Mielőtt a gondolatai szavakká formálódhattak volna, az a személy, aki a hajánál fogta őt, lefelé fordította, és Bertran azon kapta magát, hogy Ugolino gróf lesoványodott, kifejezéstelen, átázott arcába bámul.

Ha tehette volna, szájon csókolja.

– Megcsináltuk! – A szándéka szerint diadalkiáltásnak kellett volna lennie, de inkább csak egy rekedt suttogásra hasonlított. – Ki... kijutottunk!

A gróf komoly arccal bólintott, majd szabad kezével gyorsan tempózni kezdett, hogy a teste többi részét a felszínen tartsa.

– Hol vagyunk? Hol van a testem? Hol vannak a többiek?

Ugolino mintha válaszolni készült volna, aztán rászegezte a tekintetét valamire Bertran mögött, és összehúzta a szemöldökét.

– Mi az?

A gróf egy csuklómozdulattal megfordította. A fehér hullámokkal tarkított kék vízfelület egész a horizontig ért, amely olyan egyenes volt, mint egy penge.

A tenger. Benn vannak a tengerben.

De a horizont nem volt olyan üres, mint amilyennek látszott. Bertran résnyire húzta a szemhéját, amelyet még mindig átitatott a könny, és végül megpillantott egy sötét pontot, amely már két lélegzetvételnyi idő alatt nagyobb lett.

Egy hajó? Nem lehetett más, de ugyan miféle hajó képes ilyen sebességgel haladni?

A hajó szó szerint a szemük láttára növekedett: alacsony lett, hosszúkás, faszínű, rövid, dísztelen orral. Néhány pillanat elteltével Bertran rájött, hogy nem is hajó, hanem egy nagy, csupasz csónak, vitorla és árbóc nélkül. Tele lehetett utasokkal, mert a pereme fölött fejek erdeje állt ki.

Azonban az a valami, ami Bertran figyelmét azonnal felkeltette, a hajó tatjánál állt.

Nem volt könnyű megmondani, milyen alakú, mert mintha elmosódott és fénylett volna, amint az ember megpróbálta kivenni a körvonalait.

Kétségkívül úgy festett, mint egy egyenesen álló ember, már ha bárki is rendelkezhetne olyan termettel, mint egy fiatal fáé, amely kétszerese-háromszorosa egy hétköznapi emberének.

A lábak, amelyek olyan hosszúak voltak, hogy még az utasok feje fölött is látni lehetett őket, ugyanolyan kék-fehér fényt bocsátottak ki, mint a tenger felszíne, így Bertran azt gyanította, hogy talán valamiképp átlátszóak, és amit lát, az valójában a tenger mögöttük. A test többi része, deréktól felfelé, ugyanakkor füstből vagy gőzből látszott állni: valamiféle fehér, foszlékony körvonalakkal rendelkező felhőnek tűnt, amely nagyjából emberi sziluettet körvonalazott, és belső fénytől izzott, mintha a gőz egy miniatűr napot takarna el, amely a mellkas közepén rejtőzik. A fejnek nyoma sem volt.

Aztán onnan, ami az alak háta lehetett, két ikerfényrács bukkant elő, amelyeket mintha egy tinta helyett tűzbe és napfénybe mártott toll rajzolta volna a levegőbe. Nem szárnyak voltak: inkább eszmék, mint szárnyak, gondolatok, amelyek úgy öltöttek formát, mint lábnyomok a tiszta levegőben, a repülés tiszta akarataként, amelyet a fény játéka tett láthatóvá.

– Egy Hírnök… – suttogta Bertran.

Más volt, mint az egyetlen mennyei küldött, akit valaha is látott, az, aki leszállt, hogy elállja az útjukat a Pokol közepén, és akit Lucifer darabokra tépett. Mégsem lehetett más. Egy volt azok közül, akik azért jöttek le Odafentről, hogy rendet tegyenek ott és akkor, ahol és amikor nekik tetszik, a világegyetemet uraló zsarnokság tervei szerint.

A felismerés úgy zuhant le Bertranra, mint egy kődarab.

– Nem láthat meg minket!

Ugolino visszafordult.

– Arra van a part? – Bertran hiába próbálkozott oldalra pillantani, abból a helyzetből nem látott mást, csak vizet. – Milyen messze van még?

Válaszul a gróf visszafordult a csónak felé, és hunyorított.

Bertran is abba az irányba nézett: a csónak még közelebb volt, mint az előbb. A sebessége abszurd volt. És úgy tűnt, egyenesen feléjük tart.

– Nincs idő, hogy... – zihált Bertran, de Ugolino nem hagyta, hogy befejezze. Nagy levegőt vett, amelytől csontvázszerű mellkasa megduzzadt, és delfinszerű mozdulattal előrebukott, majd alásüllyedt.

Bertran látómezeje megtelt buborékokkal, és a szeme újra égett, de küzdött, hogy nyitva tartsa. Ugolino gyorsan úszott, azokkal a rángatózó mozdulatokkal, amelyeket Bertran oly sokszor látott tőle a szárazföldön is, de amikor a csónak elhaladt felettük, még mindig olyan közel voltak a felszínhez, hogy a víz mozgása teljes erővel érte őket.

Olyan volt, mintha egy hegyről gurultak volna lefelé. A víz a grófot oldalra vetette, ő dühösen megpördült önmaga körül, és Bertran egy hosszú pillanatra biztos volt benne, hogy el fogja ereszteni a haját.

De ez nem történt meg, és a kis hurrikánnak egyszerre vége szakadt. Amikor Bertran ismét felnézett, a csónak már nem volt sehol: a helyén csak egy vízhabos felület maradt, amelyet a nappali fény szinte vakítóvá tett.

Ugolino néhány pillanatig még várt, és csak akkor mutatott ismét a felszínre, amikor a hab már teljesen eloszlott, majd orral felfelé bukkant elő, ugyanakkor a magasba tartva a kezét is, hogy Bertran feje ugyancsak a felszínre kerüljön.

Most már a másik irányba fordultak, és Bertran végre meglátta a szárazföldet. Sziget lehetett, mert a partvonal viszonylag hamar hátrafelé hajlott mindkét oldalon. A part talán harminc méterre lehetett tőlük, alacsony és mocsaras volt, zöld náddal és foltokban vízi növényzettel borított.

Ami azonban teljesen magával ragadta a tekintetet, az a kép háttere volt, amely hatalmas tömegben tornyosult a magasba, és a fél égboltot elfoglalta.

A sziget valójában egy tengerből kiemelkedő hatalmas hegy volt, a csúcsán csonka kúp alakú, és szélesebb, mint amilyen magas. Az alsó lejtőkön erdők zöldelltek, egyfajta növényi övként, sűrűn, ünnepélyesen és hihetetlenül elevenen csillogva a napfényben. A látványtól Bertrannak gombóc gyűlt a torkába.

A Pokolban nem volt semmi eleven. Semmi sem nőtt igazán. Semmi nem zöldellt.

Kijutottak az örök börtönből. Tényleg kijutottak.

Az erdő fölött a hegy oldala szinte hirtelen vált kopárrá: a fák szürke gránitszikláknak és tornyosuló sziklafalaknak adták át a helyüket, amelyek láttán már a távolból is megszédült az ember. Aztán hirtelen újra megjelent a zöld a lapos csúcson, amely mintha egyfajta bozontos, erdőből készült kalapot viselt volna. Madárrajok köröztek fölötte, a távolság miatt csak apró pöttyöknek látszottak. Bertran még a szélfútta hívásukat is hallani vélte, de ez valószínűleg csak illúzió volt.

A kárhozott elkomorult. Ennek a hegynek ismerős volt az alakja. Az emlékeiből nem: biztos volt benne, hogy sem elevenen, sem holtan nem látott még ilyet. És mégis… Talán hallotta már a leírását?

Mozgolódás terelte vissza a tekintetét a part irányába. A csónak partot ért, orra sötét ékként hatolt be a nád közé, és az utasok tömege kiszállt belőle. Legalább ötvenen lehettek. A tatnál a Hírnök mozdulatlanul figyelt, a köd és a fény oszlopaként úgy tükröződött a vízben, akár a lenyugvó nap megtört képe.

Bertran megpróbált beszélni, de a szája elmerült a vízben, és csak buborékokat produkált. Ugolino néhány centiméterrel megemelte.

– Füvet érzek a kezem alatt. Ott van a testem a parton, a nádasok között?

A gróf bólintott.

– Láttad már? Az ottaniak is észrevehetik?

De mielőtt a gróf válaszolhatott volna, az utolsó utasok is partra szálltak, és a csónak azonnal megindult hátrafelé, hogy kiszabaduljon a sárból, és ismét a nyílt tenger felé vegye az irányt, olyan gyorsasággal és olyan simán manőverezve, amire egyetlen földi hajó sem lett volna képes. Egyértelműen a Hírnök irányította valami láthatatlan erővel, amelyet anélkül gyakorolt, hogy akár csak meg kellett volna mozdulnia.

– Jobb, ha alámerülünk – mondta Bertran, de Ugolino ott maradt, ahol volt.

A csónak a vizet szelte, és ezúttal úgy tűnt, hogy néhány tucat méteren belül halad el mellettük, Bertran pedig már csaknem megkönnyebbülten sóhajtott fel. Aztán a csónak hirtelen megállt, és mozdulatlan maradt, miközben a hullámok az oldalát csapdosták. És most először megmozdult a Hírnök.

Lassan megfordult, a szárnyait alkotó aranyszínű fényszálakkal szabdalta a levegőt, és bár fejetlen volt, úgy tűnt, egyenesen a két kárhozottra néz.

3

Francesca a hegycsúcsot bámulta, és átadta magát a legritkább érzés eksztázisának, amit a Második Körben átélhet az ember: a gondolkodásnak.

A hegycsúcs szilánkokra tört sziklák, omladozó sziklatömbök, repedések és sziklacsúcsok kietlen kiterjedése volt. Gondolatban Francesca úgy képzelte el, mint egy óriási, az évszázadok által kicsorbult fog tetejét; körülbelül olyan széles volt, mint a nemesi palota földszintje, amelyben a Földön élt. Vagy mint egy kastély udvara.

Mert végül is számukra az volt: egy vár, bástyák és fegyverek nélkül, a semmiben lebegve, amit a legrosszabb ellenséggel szemben is meg kell védeni.

A gondolat magához térítette. Óvatosan hátradőlt a sziklafalról, amelyen feküdt, és lenézett: a hegyoldal meredeken zuhant alá, szédítőbben, mint bármelyik hegy a Földön, és azonnal el is tűnt a lenti szél határtalan örvényében.

A levegő üvöltése felkorbácsolta a dobhártyáját, és Francesca addig csikorgatta a fogát, amíg a szája meg nem fájdult, kényszerítve magát, hogy ne hátráljon meg.

Olyan abszurd volt a távolból hallani a szelet, ahelyett, hogy elmerülne benne.

Ez csak idefent történhetett meg, a legmagasabb hegyek csúcsain, amelyek néha az áramlatok felső rétegéből bukkantak elő. A Második Kör nem minden elkárhozottja tudta ezt, és azok számára, akik tudták, létfontosságú volt, hogy ez így is maradjon. A kétségbeesés erejével őrzött titok volt ez, az egyetlen, ami megmaradt a lepusztult elméjükben: a tudat, hogy vannak menedékhelyek, ahol átmenetileg védelmet lehet találni a szél elől.

Szilárd talajjal a talpuk alatt.

Stabilan.

Persze ezeket szinte csak véletlenül lehetett elérni, ha az ember a lehető legjobban igyekezett a vihar tetején maradni, és nyitva tartotta a szemét. Vagy egy hegy oldalába kapaszkodva – ami már önmagában is nagyon nehéz művelet –, és lassan, méterről méterre mászva, az éles sziklákhoz szorítva magát, hogy ne sodródjon le, minden horzsolódás és minden karlendítés során azt remélve, hogy valóban eléri a csend zónáját.

Ez szinte soha nem történt meg, ez köztudott volt. És még ha valaki el is érte valamelyik menedékhelyet, a megkönnyebbülés csak nagyon rövid ideig tartott, mert előbb-utóbb feltámadt a szél a maga végeérhetetlen kavargásában, és a legmagasabb csúcsokat is újra elnyelte, elsöpörve mindent és mindenkit.

És akkor persze ott volt még a többi kárhozott.

Francesca a fél kezével erősebben megkapaszkodott a sziklanyúlvány szélébe, a másikkal pedig a szikla oldalát tapogatta, amíg el nem érte a kőhalmot. Gondosan válogatta ki a kődarabokat, a legnagyobbakat választotta, amelyekkel elbírt, amelyek az ereje határáig nehezek voltak, de nem annyira, hogy használhatatlanná váljanak. Éles szúrást érzett a vállában, ám nem törődött vele. Az emelkedőn törte el, amikor a szél nekivágta a hegyoldalnak. Mostanra azonban már majdnem begyógyult.

Mióta állnak itt fent, ő és a többiek?

Valami mozgás odalent felkeltette a figyelmét. A kavargó párát fürkészte, de nem látott semmi szokatlant. Talán csak képzelte volna?

Nem.

A szeme előtt előbukkant a kárhozott feje a párából, még mindig aprócskán, a távolban. Ujjai megfeszültek a halom tetején fekvő kődarabon.

A távoli alak egyre élesebbé vált. A kárhozott fájdalmas, lassú mozdulatokkal mászott felfelé, csigaként lapult meg a sziklán, alig egy leheletnyire a szélétől. De most már közel volt. Egyre közelebb és közelebb ért. Eléri a csúcsot, hacsak nem jön közbe valami balszerencse.

Francesca két kézzel megragadta a dinnye nagyságú követ, a melléhez húzta, és várt. A szívverése addig fokozódott, amíg végül már a torkában dörömbölt, de igyekezett csakis a célpontra koncentrálni. Tudta, hogy meg kell várnia, amíg tisztán láthatja az arcát.

És így is tett: amikor már alig tíz méterre volt alatta, a kárhozott felfelé fordította a fáradtságtól eltorzult arcát, és Francescával egymásra meredtek.

Aztán a lány a feje fölé emelte a követ, és teljes erejéből ledobta.

Az utolsó pillanatban a válla megadta magát, és Francesca sikítva az oldalára esett. A kő így is lezuhant, de ő egy hosszú pillanatig azt hitte, hogy nem találta el a célt.

A rémület csak két pislantásnyi ideig tartott. A kő oldalról találta fejbe a kárhozottat. A szél azonnal szétterítette a skarlátvörös fröccsenést, a test pedig belezuhant a semmibe, és egy pillanat alatt eltűnt szem elől.

Francesca visszahúzódott, és hanyatt feküdt, lehunyt szemmel, karját a mellkasához szorítva.

A szíve még mindig galoppozott, de idővel csitult a dobogása. Összeszorította a fogát és az öklét. Nem érzett sem szánalmat, sem bűntudatot, nem fogta el borzadály.

Nem engedhette meg magának. Még a Második Kör hegyeinek a tetején is, ahol a fájdalomtól való szabadulás csak egy lélegzetvételnyi ideig tart, és a nagyon kis helyet dühvel és vérrel kell megvédeni, még idefent is a Pokolban vannak.

Egy kődarabka arra késztette, hogy újra kinyissa a szemét, de már későn. Nem volt könnyű újra hozzászokni a halláshoz, ahhoz, hogy a vihar szörnyű üvöltésén kívül mást is halljon.

Felült: Paolo közeledett felé, a földön kúszva, mint egy állat, meztelenül, jeges verejtékkel borítva, amely tiszta ösvényeket nyitott a hátát tarkító alvadt vérfoltok között.

Francesca elhúzta a száját. Mindjárt meghallja szenvedőtársa hangját. A szélvihar egyik, nagyon apró vigasza – ha egyáltalán annak nevezhető – az volt, hogy nem lehetett tőle szót váltani egymással.

Paolo előrekúszott a párkányon, és úgy tűnt, le akar ülni mellé, de Francesca hirtelen eltávolodott. Idefent legalább némi haladékot kapott a förtelmes, gyűlöletes iróniájú és örök büntetés alól, amely arra kényszerítette őket, hogy együtt meghalva és együtt elkárhozva örökre egymás mellett maradjanak: térben még mindig nem sok választotta el őket egymástól, de Francesca itt legalább elkerülhette a felesleges testi kontaktust.

Paolo a sarkára guggolva felemelte a fejét, hogy ránézzen a lányra: szögletes, férfias arc, a harmincas éveiben (tizenöt évvel volt idősebb Francescánál), gyönyörű, egyenes orral, amely még a halott lelkek sápadtsága és a fájdalom grimaszai által belevésett ezernyi nyom alatt is szép volt.

Francesca minden egyes vonását jobban ismerte, mint bármi mást a világon, és mindegyiket utálta, az elsőtől az utolsóig. Bár egyik sem volt gyűlöletesebb, mint a szeme: nagy szem volt, nedves, kutyabarna. Amikor még éltek, a hajnalt megelőző éjszakán, amely mindkettőjük végét jelentette, a legszebb dolognak tűnt számára, amit valaha látott, két sötét fényű univerzumnak, amelyben elmerülhetett és elveszhetett, legalább egyszer, távol az egyetlen élet fájdalmától, amit ismert.

De ugyan mit tudott ő akkor? Még csak egy gyerek volt, akinek az volt a sorsa, hogy a halála után legyen tinédzserré. Aztán felnőtt. Öreg lett. Több évszázados.

És most azokban a szemekben csak a mögötte lévő lélek tükrét látta: egy petyhüdt, nyöszörgő lélekét, aki már az első naptól kezdve átadta magát a Pokolnak.

Paolo levegő után kapdosott.

– Mit akarsz?

– Még több jön – válaszolta éles hangon. – Egy egész sereg.

Francesca végigsimított a homlokán. Már vége is volna? Ilyen hamar? Úgy érezte, mintha csak most érkezett volna meg ebbe a nagyon törékeny békébe, percekkel ezelőtt. Amelyek valószínűleg órák vagy talán napok is lehettek. Mi értelme az időnek a Pokolban?

Szemügyre vette a hegytetőt.

– Mennyi időnk van még?

– Kevés… Már kétszer is láttuk őket.

– Melyik irányból?

Paolo tett egy tétova mozdulatot, ami csak még jobban irritálta a lányt.

– Gyűjtsd össze a többieket, most azonnal! Mondd meg nekik, hogy úton vagyok!

Paolo nem mozdult.

Francesca rábámult:

– Mire vársz még?

A férfi szeme mintha elolvadt volna.

– Ez nem igazságos – dadogta. – Még csak nem régóta vagyunk itt… És a szél még mindig nem akar felszállni. – Megérintette a homlokát, amelyen egy borzalmas vágás húzódott teljes szélességében. – Még mindig annyira fáj minden… Miért kell máris indulnunk?

Francesca sokadszorra is ökölbe szorította a kezét, nehogy felkapjon egy követ, és szétverje társa fejét. Már megtette korábban: az elégtétel mindig túl rövid ideig tartott.

– Mert ez itt a Pokol, és itt semmi sem igazságos! – ült fel a térdére. – Megpróbáljuk visszaszorítani őket. Még nem tudjuk, hányan vannak: lehet, hogy sikerülni fog. Gyűjtsd össze a többieket!

Paolo ezúttal lehajtott fejjel indult útnak.

Francesca megpróbálta visszafojtani a dühét és az undorát, és összeszedni azt a kevés erőt, ami még maradt benne, hogy gondolkodni tudjon. A Második Körben ritkák voltak a kárhozottak azon csoportjai, akiknek a vihar közepette sikerült összeverődniük, majd olyan szorosan kapaszkodtak össze és szorultak egymáshoz, amennyire csak tudtak, hogy nehezebbek legyenek, és legalább egy kicsit megóvják magukat a szél szeszélyétől. Azok a csoportosulások, amelyeknek a legtovább sikerült együtt maradniuk, még abban is megtanultak együttműködni, hogy részben irányítsák a repülésüket. Ez volt az összetartás legmagasabb formája, amit az örök viharra kárhoztatottak valaha is megengedhettek maguknak.

Mit tehet a hegytetőre feljutott sereg? Francesca lelki szemeivel olyannak látta őket, mint a kaptárba kapaszkodó méhek tömegét, miközben igyekeznek minden szabad helyet betölteni, és egy centiméternyi haladékot nyerni a fájdalom elől.

Őt, Paolót és a többieket, akik ebben a pillanatban elfoglalták a csúcsot, elözönlötték és kidobták volna. Kevesen voltak, és nem is alkottak csapatot: csak egy maroknyi lélek, akik egyedül érkeztek fel ide, mindössze kövekkel és a kétségbeeséssel felfegyverkezve. És azonnal őt keresték meg, hogy szervezze meg őket, mivel, úgy tűnt, senki más nem jelentkezett, hogy hajlandó volna ezt megtenni. Annyi Paolo van a Pokolban, olyan sokan vannak. Francesca jól tudta ezt.

Ép kezével megtámaszkodott a sziklahalmon, felállt, és a sziklák között lévő mélyedés felé tántorgott, amelyet a csúcs hozzávetőleges központjaként azonosított. Ahogy gondolkodni, hallgatni, beszélni, úgy járni sem lehetett újrakezdeni a nulláról, de kúszva nem akart sehová sem menni. A Pokol a legrosszabb emberalatti állapotokba taszíthatja a kárhozottakat, megnyomoríthatja, megcsonkíthatja és a végtelenségig kínozhatja őket, de vannak dolgok, amelyektől nem hagyja megfosztani magát, legyenek akármilyen jelentéktelenek is.

A járás, ebben a pillanatban, a legnagyobb győzelem volt számára.

Mire elérte a mélyedést, a többiek már összegyűltek ott. Egyenként vette szemügyre őket: három férfi és négy nő guggolt a földön, meztelenül, sápadtan és lefogyva, pontosan úgy, mint ő maga. És még egyikük sem volt teljesen egészséges: itt egy törött lábfej feküdt el mozdulatlanul a sziklán, ott egy összetört vállat látott, amely alig bírta el a kar súlyát, amott egy bordát, amely úgy állt ki a mellkasból, mint egy letört ág.

Hét szempár bámult rá, csillogóan, figyelve, éhesen.

Francesca félresimította homlokából a poros hajat, és kiegyenesedett, amennyire csak tudott.

– Hol láttátok őket?

Három kéz mutatott a csúcs felé, a másik oldalra, ahol Francesca az előbb állt. Nem véletlenül: a fal ott kevésbé volt meredek. Ha a seregnek sikerült legalább egyszer megkerülnie a hegyet, nem csoda, ha úgy döntöttek, hogy errefelé másznak fel.

– Rendben. – A hangja olyan magabiztosságot sugárzott, amit valójában nem is érzett. – Nyolcan idefentről fedezni tudjuk az egész falat. Te – mutatott a törött lábú férfira – állj a túlsó végébe, arra az oldalra! Te – mutatott az egyik nőre – a másik végébe! A többiek középre, egyenlő távolságra. Én középen leszek.

– Mit csináljunk? – zihált a férfi rekedt hangon.

– Amit már megtettünk: összegyűjtjük a kőhalmainkat, és annyi betolakodót taszítunk le, amennyit csak tudunk. – Francesca egymás után végignézett rajtuk. – Nem tudom, ti hogy vagytok vele, de Paolo és én már korábban is sikeresen védtünk meg ilyen csúcsokat. – Egy egész sereg ellen még soha… – És egyébként sincs más választásunk. Ez a hely a miénk: kiérdemeltük, és csak nekünk jár. Senki más nem kapja meg. Most pedig szedjétek fel a köveket, és foglaljátok el a helyeteket, gyorsan!

Halvány elégtétel volt látni, hogy a többiek engedelmeskednek, még Paolo is.

Ő maga is megmozdult: nekifogott összeszedni az összes követ, amit csak talált, és felhalmozni őket a kiszemelt területen, egy szél által megtépázott szikladomb mögötti védett helyen.

De még nem gyűjtött össze eleget, amikor az egyik kárhozott, aki tőle néhány méterre a peremen guggolt, elfojtott nyögést hallatott, és lefelé mutatott.

Francesca hasra feküdt, kinyújtózott, és belehajolt a semmibe.

A sereg éppen ebben a pillanatban bukkant elő a párából: lelkek tömege érkezett a lejtő egyik végétől a másikig, úgy nyüzsögtek, mint egy hangyaboly. Karok és fejek eszeveszett kavalkádja, olyanok voltak, mint a ringatózó buborékok a habtengeren.

Francesca elméje nem volt hajlandó megszámolni őket. Legalább negyvenen lehettek. De valószínűleg még többen.

Visszahúzódott, mindkét kezével megragadott egy-egy követ, és belélegzett, amilyen erősen csak tudott. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy sikerüljön. Azt viszont igenis el tudta képzelni, hogy drágán adja a bőrét.

És ebben rejlett minden különbség.

Francesca feltérdelt és felkészült, hogy szembenézzen a Pokollal.

4

A Hírnök lassú, szinte ünnepélyes mozdulatokkal átmászott a csónak peremén, és leereszkedett a tenger felszínére. Amint átlátszó lábai megérintették a vizet, az mintha felfelé szívódott volna, akárha a lény teste üres edény lenne, és a tenger engedné ki magából egy részét, hogy megtöltse.

Bertran szeme tágra nyílt.

A kék-fehér víz felfelé emelkedett, hogy kitöltse az egész alakot, átvéve a köd helyét, és új szilárdságot kölcsönözve a toronymagas testnek. Még a szárnyak is megteltek bugyborékoló vízsugarakkal, amelyek a tüzes fényszálak köré csavarodva fantasztikus kuszaságot alkottak, és amelyek Bertrant bizonyos katedrálisok ólomüveg ablakaira emlékeztették, amelyeket életében látott, ám ezek itt felülmúltak mindent, amit emberi kéz készített. A mellkas közepén lévő izzó gömb kékeszöldre változott, és inkább egy sima felületű kőhöz hasonlított. Végül az üres teret, amelyet a fejnek kellett volna elfoglalnia, habpermetek töltötték ki, amelyek táncoltak és kavarogtak egymás körül, minden pillanatban olyan alakokat formálva és bontva fel, amelyeknek kevés közük volt egy emberi fejhez. Bertrannak eszébe jutott, hogy így nézne ki egy láng, ha tűz helyett vízből lenne.

Az átalakulás négy-öt szívdobbanás alatt befejeződött. Ekkor a Hírnök megindult előre a tenger felszínén, és nyilvánvaló volt, hogy az ő irányukba tart.

– El innen, el innen! – zihált Bertran. – Tudja, hogy itt vagyunk!

Ugolino nagy lendülettel ismét alámerült, és erőteljes karcsapásokkal elkezdett ereszkedni a fenék felé.

Bertran felfelé pillantott, és jól látta az egyre közelebb és közelebb érő kékeszöld fényt. Gyalogosan a Hírnök nem volt olyan gyors, mint a csónakkal, de hatalmas lábai emberfeletti hosszúságú lépésekkel haladtak előre. Nincs idő elég messzire jutni…

A gróf buborékok tömkelegével kiürítette a tüdejében lévő levegőt, egy pillanatig lehunyt szemmel tétovázott, majd belélegzett annyi vizet, amennyit csak tudott.

Bertran, akit már az az érzés is nyomasztott, hogy a feje a legbelsőbb zugokig tele van vízzel, azon tűnődött, milyen érzés lehet, ha valaki tényleg megfullad, tudván, hogy egy kárhozott embernek még az a kiváltság sem adatik meg, hogy végleg elveszítse az érzékeit.

Mindennek az oka azonban egy pillanattal később világossá vált: a víz súlya alatt a gróf teste süllyedni kezdett, és a lába pillanatokon belül a homokos tengerfenéket érte. Bertran felnézett: a felszín már messze volt, és a zavaros vízben immár a Hírnökből áradó fény sem látszott.

Ugolino azonnal elindult a part felé, részben a homokban sétálva, részben fárasztó mozdulatokkal úszva. Az idő lelassult, végül már egy örökkévalóságnak tűnt, és ez az érzés élesen emlékeztette Bertrant a Pokolra. Arra kényszerítette magát, hogy ne gondoljon erre – ami nem volt könnyű –, de aztán még a jeges sötétségen át vezető út is véget ért: a tengerfenék felfelé tartott, sziklák és tengeri növényzet csomói kezdtek feltűnni, és végül a fejük egyszerre bukkant elő a nádas sűrűjében.

A gróf úgy fordult, hogy mindketten kitekinthessenek a tengerre, alacsonyan a víz fölött, hogy fedezékben maradjanak. A Hírnöknek és a csónakjának nyoma sem volt.

Felhagyott volna a keresésükkel?

Valami azt súgta Bertrannak, hogy ez nem mehet ilyen simán. Soha semmi nem ment ilyen simán.

– A többiek is eltűntek? – kérdezte suttogva.

Válaszul Ugolino négykézlábra görnyedt, és hevesen görcsölve, de furcsa csendben elkezdett vizet üríteni a tüdejéből. Bertran megvárta, amíg befejezi, és erős hálát érzett a gróf iránt.

Végül a gróf, akit még mindig száraz zokogás rázott, megfordult, hogy szemügyre vegye a mögöttük lévő területet, és bólintott.

– Messze van a testem?

Ugolino a fejét rázta, és reszketeg léptekkel elindult egy, körülbelül tíz méterre lévő bokros terület irányába, szabad kezével a nádasban tapogatózva.

Megtalálták a hasán úszó testet, két mocsári zsombék közé ékelődve. Bertran nem tudta megmondani, hogy örült-e valaha ennyire a látványnak, amióta a feje nem pihent a nyakán.

Felállásra késztette, kivette a fejét a gróf kezéből, és ösztönösen a mellkasához szorította, amiért azonnal el is szégyellte magát. Magára pillantott, és rádöbbent valamire, amire egészen addig a pillanatig nem jött rá.

– A francba! Nem maradt semmink.

Nemcsak a hám nem volt sehol, amely a menekülés nagy részében a fejét a mellkasán tartotta, de üres maradt a kezük is: a félelmetes fegyverek, amelyeket a Lucifer által elpusztított Hírnök darabjaiból készítettek, mind eltűntek. Valószínűleg a tenger fenekén hevernek.

– Azonnal találnunk kell valamit, amivel megvédhetjük magunkat. Nem rúghatunk vissza, ha valamelyikük…

Ugolino háta mögött egy mozdulatra lett figyelmes, de nem volt ideje figyelmeztetni a grófot.

Vagy Bertran szemének villanása, vagy valamiféle egyéb érzék figyelmeztette, de a gróf megpördült, és közben leguggolt, elővillantva a fogait, mint egy vadállat, amely készen áll arra, hogy szembeszálljon bármilyen fenyegető veszéllyel.

A mögötte álló alak azonban, bár veszélyes volt, nem azért jött, hogy bárkit is fenyegessen.

– Hát üdvözlet! – horkant fel Filippo Argenti.

Hozzájuk hasonlóan ő is átázott, haja a homlokára tapadt, erős karjaira fűszálak ragadtak: ő is a növényzet közt bújhatott meg. Bertran észrevette, hogy már Filippo sincs felfegyverkezve. A pimasz félmosoly az ajkán azonban még mindig a régi volt.

Bertran elfojtotta magában a késztetést, hogy elhúzza a száját.

– Hol van Pier delle Vigne? Te vitted a kezedben.

Filippo megfeszítette a vállát.

– Megszökött előlem, amikor belevetettük magunkat a vízbe.

– Úgy érted, hogy elejtetted, nehogy elsüllyedjetek.

Filippo erősen összeszorította az öklét, de a mosolya nem halványult.

– Azt hittem, már túl vagyunk az efféle társalgásokon.

Ugolino ritka horkantásainak egyikét hallatta, amely ebben a pillanatban kifejezőbbnek tűnt, mint valaha.

– Én sem gondoltam, hogy újra látnom kell az arcodat – felelte Bertran. – És nem meglepő, hogy ez boldoggá tett. Még mindannyian nagyon óvatosak vagyunk azt illetően, hogy mit hihetünk el neked.

– És ha már a meglepetéseknél tartunk… – Filippo megforgatta az ujját, és körbemutatott. – Van valakinek fogalma arról, hogy hol vagyunk?

Bertran habozott, és gondosan megválogatta a szavait.

– Mondjuk úgy, hogy van egy elméletem. Az egyetlen, aki valószínűleg többet tud, az Pier delle Vigne.

– Aki azonban nincs itt.

– Miattad. És te most segíteni fogsz nekünk kihalászni őt.

Filippo oldalra biccentette a fejét.

– Mi célból? Szükségünk volt a beszélő fatörzsre a tervhez. A tervet pedig végrehajtottuk. – Színpadias mozdulattal széttárta erős karját. – Kint vagyunk, uraim. Ez a hely, bármi is legyen, nem a Pokol. A régi, fából faragott terheink nem szolgálnak többé minket.

– Mi célból? – Bertran résnyire húzta a szemét. – Egyrészt azért, mert okosabb, mint mi mindannyian együttvéve, és erre van szükségünk, ha el akarunk jutni bárhová is. Másodszor pedig azért, mert nála jobban valószínűleg senki sem tudja, hogy hol vagyunk, vagy legalábbis nem tudja kikövetkeztetni mindabból, amit tudunk. És végül, ami a legfontosabb: senkit sem hagyunk hátra!

Filippo mosolya abba a vigyorba futott át, amelyre Bertran túlságosan is jól emlékezett.

– Így volt ez a Pokolban.

– És ennyiben vagyunk túl az efféle társalgásokon – morogta Bertran. – De ha így akarod megfogalmazni, akkor itt senkinek sincs szüksége senki másra ahhoz, hogy…

Egy árnyék suhant át felettük, hatalmas és gyors árnyék. Bertran szinte hamarabb guggolt le a nád közé, mint hogy észbe kapott volna, könyöke és térde a sárba süllyedt, fejét a kezébe szorította.

Körülnézett: a gróf mellette feküdt, Filippo nem messze tőle, alig látszott a zöldellő növényzet között. Úgy irányította a fejét, hogy felfelé nézzen.

Ketten voltak, és élesen rajzolódtak ki az ég kékjéből. Lehetetlen volt megmondani, milyen messze vannak, vagy megbecsülni a méretüket, de nem lehettek kisebbek, mint a Hírnök a csónakban. Mindkettő sűrű felhőre hasonlított, elmosódott kontúrokkal, de nem voltak egyformák: az egyik hosszabb és kúposabb volt, vékony, ívelt pengeszerű szárnyakkal, és a profilja inkább emlékeztetett madárra, mint emberre. A másik zömökebb volt, nagyobb, kevésbé határozott szárnyakkal, szinte pillangószerű, és egy hosszú fonalat húzott maga után, amely akár farok is lehetett volna. Mindkettő belülről jövő fényben ragyogott, mintha izzó tűzgömböt hordozott volna magában, és szinte szárnycsapkodás nélkül mozogtak, széles, lassú köröket írva le az égen.

Bertran kisfiú korából emlékezett rá, hogy az apja lelkes solymász volt, és sok ragadozómadarat tartott: az évek során a vár bástyáiról több százszor látta őket vadászni a hűbéri rétek és erdők fölött. A két Hírnök röpte olyan volt, mint a sólymoké.

– Minket keresnek.

– Ne viccelj! – sziszegte Filippo.

– Láttak téged itt a parton?

– Senki sem látott, még az a csőcselék sem, amelyik leszállt a hajóról. És veletek mi a helyzet?

Bertran nem válaszolt, csak az ajkába harapott. Lehetséges vajon, hogy ha egy Hírnök tud a jelenlétükről, akkor tud róla a többi is? A Pokolban a Megtörtek a hangjuk használata nélkül is képesek voltak beszélni egymással, még hatalmas távolságokon keresztül is. És valaha minden Megtört Hírnök volt, mielőtt lezuhant volna a Mennyből.

Miféle hely ez a sziget az óceán kellős közepén, amely hemzseg a mennyei harcosoktól?

– Ha megtalálnak minket – mondta Filippo –, akkor úgy fog menni, ahogy gondolom, ugye?

– Megszöktünk a Pokolból. A legkevesebb, ami történhet, hogy visszavetnek oda.

És ha van ennél rosszabb alternatíva is, azt még csak elképzelni sem vagyok képes.

– El kell tűnnünk erről a partról. Valami védettebb helyre kell mennünk.

– Nem megyünk sehova, amíg meg nem találjuk Pier delle Vignét. – Bertran lehunyta a szemét, és igyekezett összeszedni a gondolatait. – Az emberek, akik leszálltak a hajóról… Láttad, hová mentek?

– A hegy lábánál az erdei ösvényről egy fehérbe öltözött öregember jött elő. Mindannyian köréje gyűltek, ő mondott nekik néhány szót, majd bevezette őket az erdőbe, egy másik irányba. Ezután visszafordult, és eltűnt arra, ahonnan jött.

– Van valami elképzelésed róla, hogy kik lehettek?

– Nem, de velünk ellentétben nekik joguk van itt lenni. Egy Hírnökkel jöttek, ő volt a csónakos.

Bertran nagy levegőt vett.

– Ez tehát azt jelenti, hogy ezek az erdők lakottak. A dolog számunkra jelenthet bajt is, és előnyt is: minden attól függ…

Ugolino megérintette a karját. Bertran arra fordította a fejét, mire a gróf, anélkül, hogy felemelte volna a kezét a földről, felfelé mutatott.

A két Hírnök már nem volt felettük, sőt még csak nem is a part fölött repültek: a tenger fölé kerültek, és most sokkal alacsonyabb és szűkebb köröket írtak le.

– Mi a fenére készülnek? – suttogta Filippo.

A madárszerű Hírnök hirtelen összezárta kúpos szárnyait, és zuhanórepülésben lecsapott. Amikor a vízbe vágódott, még a partról is hallani lehetett a mennydörgésszerű zajt, nyomában pedig fehér haboszlop emelkedett, amely Bertran számára olyan magasnak tűnt, mint egy templomtorony.

Az egész szinte túl gyors volt ahhoz, hogy szemmel követni lehessen. Még mielőtt az oszlop teljesen visszazuhant volna a tengerbe, a Hírnök szélesre tátott szárnnyal ismét a magasba repült, és haladtában kettévágta az oszlopot, hatalmas permetnyomot hagyva maga mögött. A part irányába tartott, jóval alacsonyabban, mint korábban, átszáguldott a nádas, majd a part fölött, végül pedig eltűnt a hegy lábánál álló fák takarásában. Valami érthetetlen oknál fogva az erdő nem remegett meg, amikor elhaladt mellette, mintha hatalmas termetének nem is lett volna igazi teste.

Ahogy elhaladt fölötte, Bertran igyekezett szemügyre venni, amennyire csak tudta.

Most, hogy jobban megfigyelte, úgy tűnt, hogy a lénynek négy karja van, lehetetlenül hosszú és vékony, és négy kezével valami sötét, önmagánál sokkal kisebb dolgot szorított a mellkasához.

– Te is láttad? – kérdezte elfúlt hangon Ugolinóhoz fordulva. – Ő volt az?

A gróf a homlokát ráncolva bólintott.

– A francba!

– Micsoda? – Filippo kissé felemelte a fejét a növényzetből. – Mi a fenét láttatok?

– Pier delle Vignét. – Bertran a második Hírnökre nézett, aki sokkal lassabban követte a társa útját, és ugyancsak eltűnt a fák lombjai között. Mintha valami savanyú ízt érzett volna a szájában. – Kihalászta Pier delle Vignét. És most még a Pokol Királya sem fogja tudni, hová viszik.

– Nos… – Filippo a könyökére támaszkodva felegyenesedett, és a válla fölött a hegy felé pillantott. – Pontosan abba az irányba vezet az az ösvény, ahonnan az a fehér ruhás öregember az imént előjött. – A szokásos vigyor árnyéka lebegett az ajkán. – Ha elviszik őt valakihez, akkor az a valaki ő lesz.

5

Francesca a kezével tapogatózott, de nem talált semmit.

A kövek elfogytak.

Megfordult, és a lélegzete elakadt: már csak egyetlen kő maradt, egy hosszúkás darab, amelyet éppenhogy el tudott érni, ő pedig szinte ijedten nézett a körülötte keletkezett ürességbe.

Francesca érte nyúlt, hogy felvegye, és két kézzel szorította. Ezt nem fogja eldobni. Szüksége lesz rá, hogy harcolhasson. Körbepillantott, és azt látta, hogy a sereg első kárhozottja éppen ekkor ért fel a csúcsra.

Társaival együtt minden erejükkel lecsaptak a betolakodókra, és Francesca megelégedéssel látta a kődaraboktól szétzúzott vállakat és összetört fejeket az alatta lévő emberáradatban.

De a kőzápor nem bizonyult elegendőnek. Akkor sem lett volna elegendő, ha ötször annyi kövük lett volna.

Úgy tíz méterre tőle jobb kéz felől öt-hat kar emelkedett ki a szikla pereme mögül, egyenesen és feszesen, akár valami sápadt tüskék. Egyik társa, aki éppen ott állt, hátrálni kezdett, de nem elég gyorsan: a kezek megragadták a bokájánál, nagy üvöltés kíséretében a perem felé rántották, és egy lélegzetvételnyi idő alatt a semmibe hajították.

Francesca arra gondolt, hogy a sikolya túl rövid volt. Túl gyorsan robbant ki, túl gyorsan hallgatott el. Egy kétségbeesett kiáltásnak sosem lenne szabad így véget érnie.

Egy kéz jelent meg előtte is, ujjai a sziklába kapaszkodtak, akár egy nagy, fehér pók. Francesca addig ütötte a kővel, amíg vissza nem húzódott, skarlátvörös foltot hagyva maga után. De rögtön egy másik jelent meg a helyén, egy arasznyira tőle, majd még egy és még egy. Francesca térdre ereszkedett, magasra emelte a követ, és amint az első fej fölbukkant a sziklaperem fölött – kopasz, hamuszürke férfikoponya, lázas, hatalmas szemekkel –, a homlokára csapott. A kárhozott vért spriccelve hanyatt zuhant, de három ujjával még mindig a perembe kapaszkodott. Francesca könyörtelenül rálépett, de amaz nem engedte el a sziklát.

Ugyanolyan kétségbeesettek, mint mi. Egy méterre tőle a sereg egy másik tagja már a könyökével tornázta fel magát a sziklára. És ők egy egész légió.

Francesca a levegőt kapkodva hátrált. A csúcs peremén már nyüzsögtek a vonagló testek. Tőle jobbra a törött lábú kárhozott, aki a kis frontjuk végét tartotta, őrülten küzdött, egyetlen egészséges lábán egyensúlyozva, mindkét kezében egy-egy követ forgatva. Az ellenfelek most már olyan sokan voltak, hogy minden csapás talált, de hiába: a sereg elnyelte, és másodpercekkel később Francesca azt látta, hogy testének darabjai úgy pörögnek ki a mélységbe, mint a húscafatok egy fenevad állkapcsából. Itt egy kéz, ott egy kar, amott egy fekete bélcsomó.

A kő a kezében nehezebb lett, mint valaha.

Hátranézett. Még mindig el tud futni a szikla bármelyik pontjához, és belevetheti magát a viharba. Jobb lesz úgy, mint ha a végén őt is darabokra szaggatnák.

Paolo óhatatlanul is követné, kényszeríti rá az erő, amely fizikailag örök időkre összekötötte őket. Még ha a végén őt tépték volna darabokra, idővel újra összeállt volna, és megtalálja a helyét Francesca oldalán, bárhová is viszi a szél. Ez is a végzetükhöz tartozik.

Az előtte álló kárhozottat bámulta, a kopasz, véres homlokú, szétroncsolt kezű férfit, aki időközben visszafoglalta a sziklaperemet, és most felállt, körülötte a sereg többi tagjával. Zilált üvöltésük a magasba csapott, és megrázta a levegőt.

Még csak nem is tudjátok, miért téptek darabokra. Csak fel akartatok jutni ide, ahol nincs szél, de kétségbeesettek vagytok, dühösek, és megőrültetek a fájdalomtól. Ti magatok is a Pokol vagytok. Francesca összeszorította a fogát, és érezte, hogy égető energia lövell fel a gerincén. És én nem menekülök a Pokol elől.

Egy kiáltással, amiben maga sem volt biztos, hogy hallotta, a fejét előreszegve nekik rontott, a követ maga előtt lóbálva.

A kárhozottak első sora visszahúzódott.

Francesca döbbenten torpant meg. Az ellenfeleit bámulta, majd tekintetét a körülötte lévő társaira emelte. Mindenki megállt. És mindannyian Francesca háta mögé néztek. Miközben a kövét továbbra is maga előtt tartotta, mintha az valóban védelmet tudna nyújtani a számára, Francesca megfordult.

Egy Megtört állt mögötte, kevesebb mint tízlépésnyire.

Egy hosszú pillanatra az egész világ a néma csend tömbjévé vált.

Francesca egy kezén meg tudta számolni, hányszor látott már pokolbéli börtönőrt: a Megtörtek nagyon ritkán merészkedtek a Második Kör hurrikánjába, ami majdnem olyan veszélyes volt számukra, mint a lelkek számára. De hébe-hóba némelyikük tényleg belevetette magát az örök szelekbe, talán unalomból vagy fogadásból, vagy ki tudja, milyen küldetés céljából, amiről a kárhozottak soha nem is szerezhettek tudomást. Francesca még soha nem állt ennyire közel egy ilyen lényhez, de a legcsekélyebb kétsége sem volt afelől, hogy mit lát.

A Megtört lassú és furcsán küszködő léptekkel haladt előre, és megvilágította a fény, amely a mellkasának közepéből kiálló tárgyból áradt. A fehér izzás kíméletlen kontúrokkal rajzolta ki a mellkasát, karját, izmos hasát barázdáló ezernyi heget, és árnyékkal töltötte meg nyomorék, megtépázott tollazatú szárnyait, amelyek abban a pillanatban hatalmas köpenyként terültek ki mögé. Az arca is árnyékban volt, piszkos hajtömeg takarta, egy pillanatra Francesca mégis mintha egyetlen szem íriszét pillantotta volna meg.

De nem láthatott többet, mert a lény előrevetette magát, és a világ csendje megtört.

Francesca ösztönösen hátrébb ugrott, s bár nem állt a támadás útjában, a szárnyak keltette szélcsapás így is meglegyintette. Rothadás, fanyar füst és forró fém szaga csapta meg az orrát.

A Megtört úgy csapott le a kárhozottakra, mint varjú a csibékre. Először egy ökölcsapással lyukat ütött az egyikük mellkasába, majd felemelte, mintha nem is lenne súlya, és a mögötte állókra hajította. A másik kezével megragadta az első dolgot, amit elérhető közelségben talált – egy sovány kart –, és olyan erőszakkal rántotta lefelé, hogy kificamította az ízületből. A végtag tulajdonosa sikoltozva zuhant a földre, a Megtört térde pedig az arcába csapódott, szétzúzva a fejét, mint egy rothadt dinnyét. A koponya egy darabja Francesca felé repült, lepattant a combjáról, és a földre gurult. A lány úgy bámulta, mintha egy álomban lenne.