Holly Gramazio

FÉRJEK

Fordította

Szieberth Ádám

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Holly Gramazio: The Husbands

© Holly Gramazio Ltd, 2024

© Athenaeum Kiadó, 2024

Hungarian translation © Szieberth Ádám, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-442-8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Molnár Eszter

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Friedrich Zoltán

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Kedvenc férjemnek, Terrynek

1.

A férfi magas, sötét haja borzas, és amikor a nő késő éjszaka vagy inkább hajnalban hazaér Elena lánybúcsújáról, a lépcsőfordulóban áll.

A nő sikolt, és hátralép.

– Mi a…? – kezdi, majd nekifut még egyszer: – Ki maga?

A férfi sóhajt, és azt kérdezi:

– Jó volt a buli?

A szőnyeggel borított lépcső tetején, a félhomályban ácsorog. Ugye jó lakásba jöttem be? – suhan át a nő agyán. Biztos, hiszen nyitotta az ajtót a kulcs.

A nő ittas, de nem annyira, hogy véletlenül betörjön valahova. Még hátrébb lép, kitapogatja a falon a villanykapcsolót, miközben szemmel tartja az idegent.

A lakás fényárba borul. Minden ott van és úgy, ahol és ahogy lennie kell. Stimmel a lépcső lejtési szöge, a krémszínű fal, sőt a kapcsoló is pont úgy működik, ahogy szokott: egy pillanatig ellenáll, majd kattan. Minden stimmel tehát, csak a férfi nem, aki most megszólal:

– Lauren, gyere fel! Főzök teát.

Tehát tudja a nevét. Lehet, hogy… Nem, nem, annak már több hónapja, és a fickó szőke volt, meg szakállas. Akkor talán betörő? De honnan tudná egy betörő, hogy őt Laurennek hívják?

– Ha most elmegy, nem teszek feljelentést – szólal meg.

Pedig dehogynem! De még mennyire, hogy teszek!

Hátranyúl, és elfordítja a gombkilincset. Csak hosszas babrálás után sikerül, de nem nézhet oda, pláne most, amikor a férfi – te jóságos ég! – rálép a legfelső lépcsőfokra. A nő kihátrál a lakásból, majd óvatosan, nehogy megbotoljon, a bejárati ajtó felé indul. Némi üggyel-bajjal kilöki, és kilép a fülledt, meleg előtérből a nyári estét úgy-ahogy felfrissítő, épp csak szemerkélő esőbe. Csak kicsit távolodik el a bejárattól, nehogy szem elől tévessze az őt követő férfit, aki már az ajtóban áll, és erős fény világítja meg hátulról.

– Lauren! – szólal meg. – Mit csinálsz?

– Hívom a rendőrséget – feleli a táskájában kotorászó nő. A telefonját keresi, hátha még nem merült le, de a zsebet, ahol lennie kéne, egy kis, mázas csuporba ültetett minikaktusz bitorolja: a mai fazekastanfolyam gyümölcse. A nő a táska mélyén kotorászik tovább, majd amikor a telefon világítani kezd, gyorsan megragadja. Csakhogy a billentyűzár be van kapcsolva, így a képernyővédő fotóval, azaz saját magával néz farkasszemet.

Meg az ajtóban álló férfival. Aki ott áll mellette a tengerparton, és ő átkarolja a derekát.

Töltöttségi szint két százalék, azaz már csak egy. És igen, ez az a férfi! Eltéveszthetetlen az arca. Ahogy a sajátja is.

Szabad kezével előkapja a kis kaktuszt, és fenyegetően a magasba emeli.

– Oké, oké – mondja a férfi. – Maradok, ahol vagyok – mondja, közben ugyanis tett pár lépést a járdán. Pedig mezítláb van.

A nő rápillant a fénylő képernyőn látható arcra, majd az előtte álló férfira, akin szürke póló és puha szövetű, skót kockás nadrág van. Illetve nem is nadrág, döbben rá a nő, hanem pizsama.

– Rendben. Jöjjön errébb!

A mezítlábas férfi sóhajtozva tesz még öt-hat lépést. A nő eloldalaz mellette, majd sietősen elhalad a földszinti lakás lehúzott redőnye előtt.

– Ne mozduljon! – mondja a tengelye körül megpördülve, mielőtt bemenne a házba.

A férfi erre szembefordul vele, és csak nézi.

A nő belép a csempézett előtérbe, és megreszkíroz egy oldalpillantást. Igen, ez Toby és Maryam csukott ajtaja, a szemközti, nyitott ajtó pedig az ő lakásába vezet, hiszen látszik a lépcső. Semmi kétség: jó helyen jár!

– Lauren! – szólítja meg újra a férfi.

Ismét megpördül és sikolt, mire a férfi megáll. Ez szép tőle, de arról volt szó, hogy eleve meg sem mozdul!

A nő becsapja a bejárati ajtót a férfi orra előtt, majd beszalad a lakásba, és bezárkózik.

– Lauren! – szólongatja még mindig a kint ácsingózó férfi.

A nő hüvelykujja a telefonján matat. Arra készül, hogy hívja a rendőrséget, de a képernyő, azaz a férfi arca épp csak felvillan, majd elsötétül. A készülék lemerült.

Basszus!

– Lauren! – kiáltja a külső ajtót döngetve a férfi. – Ne csináld már!

A nő felszalad a lépcsőn. A töltőt keresi a konyhában, mert telefonálni akar, ha másnak nem, hát Tobynak. De aztán lépteket hall, és rádöbben, hogy a férfi jön felfelé, miután valahogy bejutott a lakásba. Bejutott a lakásba!

A nő megfordul, és öles léptekkel a konyhaajtóban terem.

– Húzzon a picsába! – kiáltja, és görcsösen markolja a kis kaktuszt. Ha a férfi egy tapodtat is közelebb jön, nagyon megjárja!

– Nyugodj meg! – mondja a férfi, miután fölért. – Hozok neked vizet.

Azzal közelebb lép a konyhaajtóhoz, a nő pedig megteszi, amire készült. Elhajítja a kaktuszt, amely elrepül a férfi mellett, majd visszapattan a falról, és a lépcső felé gurul. Aztán – kopp-kopp-kopp vagy inkább puff-puff-puff – egyre gyorsabban szedi a fokokat, míg végül koppan egy nagyot a lakás ajtaján is.

– Mi bajod van? – kérdi a férfi, aki egy kulcscsomót szorongat a kezében.

Aha! Hát így jutott be: elcsórta a pótkulcsait. Hát persze! Aztán meg belépett a számítógépébe, és meghackelte a telefonját. Igen, így került a képernyővédő fotóra. Már ha ez lehetséges egyáltalán.

– A kurva életbe! – csattan föl a férfi. – Ülj már le, légy szíves!

Azzal leoltja a lépcsőt megvilágító villanyt, és felkapcsolja helyette azt, amelyik a lépcsőpihenőt borítja fényárba, a nagy, négyszögletű, szürke falú placcot, ahonnan az összes szoba nyílik, és ahol a nő vagy tízszer halad át nap mint nap.

Csakhogy most valamiért nem szürke a fal, hanem kék.

És szőnyeg is van. Pedig soha nem volt. Miért van itt szőnyeg?

De a nő nem ér rá nézelődni. Ahogy elhátrál a férfi elől a nappali felé, cipőn keresztül is érzi, milyen vaskos, puha az új szőnyeg. A nappali pont Toby és Maryam hálószobája fölött van, ha sikít, biztos meghallják.

A sötétben is érzékeli, hogy a nappali sem stimmel. Megtapogatja a falat, majd kattan a kapcsoló, és újabb idegen tárgyakra vetül fény. A kanapé például sötétbarna, pedig a nő biztos benne, hogy amikor elment itthonról, még zöld volt, a falióra számlapján pedig nem arab, hanem római számok vannak, amelyeket nem is olyan egyszerű leolvasni: VII, XIIIII, VVI… Hunyorítania kell, különben összefolynak a betűk.

A polcon, a régi vázában tulipán virít, a falról eltűnt a csálén álló, baglyot ábrázoló linómetszet. A könyvek rossz helyen vannak, vagy más a címük, a függönyt redőny váltotta fel. A fotók sem stimmelnek, különösen az esküvői fénykép, amelyen – a nő orra már-már a védőüveghez ér, olyan közel hajol – ő maga látható! Meg a férfi.

Aki közben bejött a nappaliba.

A férj…

A nő megfordul. A férfi egy nagy, félliteres poharat nyújt felé. Ő vár egy kicsit, majd elveszi. Ekkor lesz figyelmes a saját kezén megcsillanó gyűrűre.

Átveszi a poharat a jobb kezébe, a balt pedig szétterpesztett ujjakkal, tenyérrel felfelé maga elé tartja. A gyűrű még mindig ott van. Megérinti a hüvelykujja hegyével.

– Gyere – szólal meg a férj –, ülj le, és idd meg a vizet!

A nő leül. A kanapé olyan, mint volt, csak a színe más. Még az is stimmel, hogy van, ahol jobban besüpped, és van, ahol kevésbé.

A férj is helyet foglal a szemközti karosszékben. A nő csak akkor veszi észre, hogy neki is van jegygyűrűje, amikor előrehajol, és az megcsillan az ujján. Figyelmesen méregeti a nőt, aki ezt hasonlóképpen viszonozza.

Úgy véli, nagyon részeg lehet, azaz nem kizárt, hogy elsiklik valami nyilvánvaló dolog fölött. De akkor is tagadhatatlan, hogy vizet hozott neki egy férfi, akit még soha életében nem látott, ráadásul az illető, meglepő módon, mintha a házastársa lenne. Ha valami, hát ez óvatosságra, sőt fokozott óvatosságra kell hogy intse!

– Akkor én ezt… mindjárt megiszom – mondja a szavakat gondosan formálva, a szótagokat szépen, tisztán ejtve. Bár a szótagok mintha többen lennének a szokottnál.

– Oké.

Ha normális, hogy a férfi itt van, akkor miért nincs még ágyban?

– Miért nem vagy még ágyban?

A férfi sóhajt, és azt feleli:

– Ágyban voltam már. De nem mondhatnám, hogy nesztelenül osontál be.

– Nem tudtam, hogy itt vagy.

– Mi? – csodálkozik a férfi. – Na jó, idd meg a vizet, aztán bújj ki ebből a hacukából, és szépen nyugovóra térünk. A cipzárral boldogulsz, vagy segítsek?

– Ne! – kiáltja a nő, és maga elé húz egy kispárnát. Basszus! Életében nem látta ezt a fickót, nem fog levetkőzni előtte!

– Oké, oké, csak ne… Csss! Nincs semmi baj. Idd meg szépen a vizet!

A férfi kerek, pirospozsgás képén látszik, hogy fáradt.

– Oké? – szólal meg ismét.

– Oké – feleli a nő, majd kis szünet után hozzáteszi: – Én itt alszom. Hogy ne… hogy ne zavarjalak. Menj nyugodtan!

– Nem aludnál inkább a vendégszobában? Lepakolok az ágyról.

– Nem, nem. Jó lesz itt.

– Oké – mondja ki tudja, hányadszor a férfi. – Hozom a pizsamádat. Meg a paplant.

A nő még óvatos: amikor a férfi visszajön, ugyanabban a pózban, azaz szálegyenesen ül a kanapén. A saját régi, muminos pizsijét kapja meg, amelyet a nagy Sainsbury’sben vett, a sötétkék-világoskék kockás paplan viszont új. Olyan, mintha foltvarrott lenne, de csak rányomták a mintázatot. A nőnek nem tetszik.

– Tudom, tudom – mondja a férfi. – De gondolj arra, hogy ha lerókázod, végre nyugodtan kidobhatod.

Ez a „végre” nehezen értelmezhető, de nagyon tömény, intenzív ez az este, és a nő már egészen össze van zavarodva, ezért nem akar vitatkozni. Halkan, lágyan zsong-zsibong a szoba.

– Oké.

Úgy tűnik, ez már csak így megy: felváltva mondogatják, hogy „oké”, és sóhajtoznak, vagy csöndben várják, hogy mi lesz. Lehet, hogy ilyen a házasság? Honnan tudná, hiszen most próbálja ki először.

A férj felkapcsol egy lámpát, majd leoltja a nagy villanyt.

– Éhes vagy? Kérsz pirítóst? – kérdi.

– Ettem sült krumplit.

Még most is érzi az ízét.

– Meg sült csirkét.

Amúgy vegetáriánus, de részegen nem.

– Oké – mondja ismét a férfi, majd azt is újra hozzáteszi, hogy: – Idd meg a vizet!

Aztán becsukódik mögötte az ajtó. A nő hallja, hogy a konyhában, majd a hálószobában sertepertél. Aztán semmi.

Akkor hát…

A nő az ajtóhoz lép, fülel. Csöndes a lépcsőpihenő meg az egész lakás. Módszeresen öltözik át, mint az iskolában tesióra előtt. Felhúzza a pizsamasortot a bugyijára, aztán áthúzza a ruhát a fején, majd felveszi a pizsamafelsőt, és csak utána kapcsolja ki hátul a melltartóját, hogy aztán vállát rázva, karjait mozgatva leügyeskedje a kebléről. Amikor végül diadalmasan kihúzza a hónaljánál, megtántorodik, és nagy zajjal lehuppan a kanapéra, katapultálva a lemerült telefonját, amely csörömpöl egy sort a padlón.

A nő kővé dermedve vár. Fél, hogy visszajön a férj.

De nem.

Csak megnyikordult a padló. Vagy elhúzott a közeli főúton egy teherautó. Vagy talán busz?

És legalább már ül.

Megint egy autó motorzaját hallja. Vagy talán vonatzakatolást a távolból. Persze ahhoz már késő van.

Az is lehet, hogy csak képzelődött. Talán a férjet is csak ideképzelte.

Vagy ha nem, akkor egy idegen férfi van a házban.

A nő bizonytalanul, ingatagon feltápászkodik. Csöndben odatipeg a sarokban álló asztalhoz, felemeli az egyik széket, és lassan, nagyon lassan odaviszi az ajtóhoz. Még soha nem csinált ilyet, de a filmekben sokszor látta, hogy a szék támlája pont beékelődik a kilincs alá, és attól kezdve nem juthat be a szobába senki. Ugye?

Leteszi a széket, és addig igazgatja, amíg sikerül. Miután benyomta a kilincs alá, még nézi egy kicsit, majd visszaül a kanapéra, hogy kitalálja, hogyan tovább, ám szinte abban a pillanatban mély álomba merül.

2.

Arra ébred, hogy már nem olyan részeg, viszont sokkal, de sokkal cudarabbul érzi magát.

A szoba fényárban úszik. A ferdére állított redőnylécek közt mindent sárgára fest a beáradó, meleg fény.

A nő feláll. Ez nagyjából simán megy. Aztán körülnéz. A szék, amellyel elbarikádozta magát, az oldalára döntve hever a padlón. Korántsem torlaszolja el a félig nyitott ajtót, amelyen át zajok szűrődnek be a többi helyiségből. Léptek hallatszanak, majd csörömpölés.

A férj!

A nő még most sincs formában, de azért felveszi a földről a telefonját, majd fölállítja az eldőlt széket, és kikukucskál az ajtón. A zajok a konyha felől jönnek.

Lábujjhegyen átrohan a szemközti fürdőszobába, és bezárkózik. Nehéz eldöntenie, hogy pisiljen előbb, vagy inkább kidobja a taccsot. Végül az utóbbira szavaz: a vécé fölé hajol, és szabad utat enged a mindent elsöprő, alkoholban úszó gyomortartalomnak.

A fejfájás rögtön elmúlik, és az émelygés is alábbhagy. Sőt mindez bámulatos tisztánlátással párosul. Csakhogy a nő tudja, hogy ez csak húsz percig fog tartani, aztán a szervezete rádöbben, hogy vannak még függő ügyei.

A mosdókagylóhoz lép. Előbb csak megforgatja a vizet a szájában, majd kiköpi, másodjára viszont le is nyeli. Nagyon szeretne fogat mosni, de a mosdókagyló peremének sarkában két ismeretlen fogkefét lát: egy sárgát és egy zöldet. Sebaj, majd az ujjára nyom egy kis fogkrémet.

Rég ivott utoljára ennyit.

– Lauren? – harsogja a férj az ajtó előtt, azaz közvetlen közelről.

– Öö… Igen! Egy perc!

– Csinálok reggelit.

A nő meredten nézi az ajtót, amíg a férj el nem megy, majd lemossa magáról a szemfestéket és a csillámport. Azután leveszi a pizsamafelsőjét, és ledörzsöli egy flanel mosdókendővel az arcát, a vállát, a hónalját, a mellét. Zuhanyozni majd ráér, ha kiderült, hogy mi a helyzet ezzel a férjjel.

A tegnap esti ruhája a szennyeskosárban van, tehát a fickó nyilván bejött a nappaliba, amíg ő aludt, és kihozta. Azt a ruhát, mondjuk, csak vegytisztítani lehet, úgyhogy nincs helye a kosárban. A nő megpillantja alatta az este levetett melltartóját, valamint egy férfiinget, egy bokszeralsót, egy szürke szabadidőfelsőt, amely egyértelműen az övé, és egy leggingset, amely egyértelműen nem. Felveszi a melltartót, a felsőt, a pizsamasort helyett a leggingset, és a tükörbe pillant.

Korrektor, szemfesték? Na ne! Nem randira készül, hanem arra próbál rájönni, hogy mit keres a lakásában ez az ember. Ehhez pedig bőven elég, ha tiszta, legalábbis viszonylag.

Elfordítja a kulcsot a zárban.

A férj (kardigán, hosszúnadrág) a konyhában van, amelynek fala nem sárga, ahogy a nő emlékeiben él, hanem kék, mint a lépcsőpihenő. A kenyérpirító ugyanaz, a kávégép új, a falhoz betolt, pirinyó asztal két bárszékkel szintén új.

A tűzhelyen sül valami.

– Életben van – mondja állával felé bökve a férj. – Parancsolj! – teszi hozzá, és a nő kezébe nyom egy csésze kávét, majd visszamegy a géphez, hogy elkészítse a következő adagot. – Mindjárt kész a bacon – újságolja aztán.

A nő, ha nem is túl nagy meggyőződéssel, de rávágja:

– Vegetáriánus vagyok.

– A lövészárokban nincsenek ateisták – feleli a férj.

A falba dugott töltőzsinór hurkot ír le a kisasztalon. A nő leül a férjtől távolabbi bárszékre, és tölteni kezdi a telefonját. Közben a férj készít egy szendvicset, és leteszi elé.

Ha gyilkos lenne, már az este kinyírhatta volna. Kissé körülményes módszer, ha reggelig vár, majd megmérgezi egy baconös szenyával, amely ráadásul, mint kiderül, nagyon finom. Ropogós a szalonna széle, jó puha, friss a kenyér, és intenzív, sós vaj és pikáns barnamártásíz árad szét a nő szájában.

A disznóhúst már akkor is kerülte, amikor még nem volt vegetáriánus. Egyszer ugyanis, pont az unokaöccse, Caleb harmadik szülinapján, azt hallotta, hogy a disznó olyan okos, mint egy hároméves gyerek, és ennyi elég is volt. Most viszont nem mozdítaná előre a sertések ügyét azzal, hogy kukázza a szendvicset, ráadásul a negyedik vagy ötödik, szép lassan megrágott falat után kezdi jobban érezni magát.

– És mondd – szólal meg a férj, miközben leül a szemközti székre egy szendviccsel –, jól mulattatok?

De még milyen jól! Festegették a kaktuszos csuprokat a fazekasműhelyben, majd iszogattak, amíg száradt a mű, aztán volt egy nagy vacsora, karaoke, koktélbár, tánc meg további iszogatás, aztán agyonsózott, olajban tocsogó sült krumplit tömtek magukba az éjszakában. Elena lőtt is pár fotót kettejükről, amint a csirkebüfé tükrös csempefala előtt pózolnak. Emlékszik arra is, hogy Elena megígérte: nem fogja elhagyni őt a házasélettel járó házasdolgokért, hiszen tudod, hogy én ilyet soha, de soha! Meg arra is emlékszik, hogy fölcaplatott a Norwoodba menő éjszakai emeletes busz felső szintjére, és miután leült, arra lett figyelmes, hogy képtelenül nagyra nőtt az égen a hold. Aztán nézte a szemerkélő esőtől maszatos üveg mögötti Londont: elsuhanó közlekedési lámpákat, idegen embereket, kebabos büféket, majd a széles hidat. Aztán jött a hosszú út utolsó szakasza, amikor már elcsitult a kertvárosokba szétfolyó metropolisz. Majd hazaért, és itt találta a férjet.

– Aha – feleli.

Vajon hogy működik ez? Hogy kell beszélgetni egy férjjel?

– És te? – érdeklődik. – Mi jót csináltál?

– Elmentem úszni – mondja a férj. – Aztán rendet raktam, és segítettem Tobynak megszerelni azt az ablakzárat, nehogy balhézzon miatta a háziúr.

Oké – gondolja magában a nő. Tehát ismeri Tobyt.

– Végül pedig fölvittem a dobozokat a padlásra – folytatja a férj. – Ma pedig lehet, hogy felásom a zöldséges ágyást.

Derék, dolgos embernek tűnik – állapítja meg magában a nő, akinek nincs zöldséges ágyása, de lehet, hogy a férj azt is hozott magával. Hiszen tisztára olyan a lakás, mint egy „Keress X darab különbséget a két képen!” típusú fejtörő. Lássuk csak: megszaporodtak a szakácskönyvek, és már nincs behorpadva a fal, amelynek egyszer ő túl nagy svunggal lökte neki az ajtót. Az egyik lámpabúra viszont most is olyan csálé, amilyen lenni szokott, és megvan a mázas csupor is, amelyet tegnap festett. Az ablakpárkányon áll, és nem hiányzik belőle a kissé elferdült kaktusz sem. Nyilván a férj szedte össze a padlóról, és tette oda. Egész rendes fickónak tűnik.

De attól még nem kevésbé zavaró, hogy itt van.

Akkor került ide, amikor ő házon kívül volt. Lehet, hogy csak el kell mennie egy kicsit, és mire visszajön, minden a régi lesz?

– Én most… Én most elmegyek sétálni. Hogy kitisztuljon a fejem – próbálkozik.

– Nem vágysz társaságra?

– Nem, kösz.

Lehet, hogy félreért valamit, és ha kimegy egy kicsit a levegőre, mindjárt összeáll a kép.

Zokni, cipő, kulcs. Aztán visszajön a konyhába a telefonjáért, ami már feltöltött harminc százalékra. A férj vígan majszolja az utolsó falat szendvicset.

A nő kinyitja a hűtőt. „Korhelykólát” nem talál, csak egy dobozos grépfrútízű vizet, úgyhogy azt viszi magával.

Kintről is szemügyre veszi az új redőnyt, majd a többi házat meg az utcában álló üres dömpert és a zöldellő fákat. Lépteit számlálva indul el a főút felé, majd húsz lépés után hátranéz. A redőny még mindig ott van.

A sarkon megpillantja a buszmegállót, ahol az este leszállt. Úgy tűnik, olyan, amilyen mindig is volt, miként a benzinkút is meg az egymást túlharsogó kölykök, és a falnak támasztott bringáik. Átmegy a túloldalra, és leül a megállóban lévő csálé padra, és előveszi a telefonját.

A képernyőfotón még mindig ő látható a lakásban talált férfival. Ott állnak egymás mellett, és a tenger sem hiányzik a hátuk mögül.

A telefon PIN-kódot kér, és a nő agyán átsuhan, hogy talán az is más lett. De nem: feloldja a billentyűzárat az évek óta változatlan kód.

Először a fotógalériát nyitja meg, és időben visszafelé haladva görgeti az esti képeket. Buszozás, csirkebüfé, bár, másik bár, fazekasműhelyben sorakozó mázas csuprok. Elenáén kis rombuszok, Noemién szép, elegáns ívben meghajlított fütyik alkotják a sormintát. Oké.

A nő most szűkíti a kört, és csak a szelfiket hívja be egy évre visszamenőleg. A képek egy részén egyedül van, de a többségükön kettesben hunyorognak a napba a férjjel. Visszamegy még régebbre, de a férj mindig ott van. Hol van szakálla, hol nincs, hol dombtetőn vannak, hol egy fa alatt. Aztán feljön egy képsorozat, amelyen közeledik feléjük egy hattyú, és ő etetni próbálja, de a hattyú ennek nem örül.

Lauren felnéz, hogy elszakadjon a telefonjába férkőzött fickó szürreális látványától. A benzinkútnál lebzselő kölykök egy műanyag flakonnal fociznak: az egyik kapura rúg, a másik véd. Az út túloldalán kiszáll valaki egy taxiból.

Lauren megnézi az elküldött üzeneteit. Elenának, sok-sok szívecske kíséretében, ezt írta: „Szeretlek, és tudom, hogy nagyon-nagyon boldog leszel!” Válaszul kapott egy csirkebüfés-tükrös fotót ezzel a képaláírással: „Mások biztos nehezen dolgozzák fel, hogy mi ilyen szépek vagyunk.”

Egy másik beszélgetésben pedig talál egy szintén Elenának írt üzenetet: „Mindjárt otthon, szia, puszi, majd tali, othon mingyá, igenn! Helló máris othon…” Á, megvan! „Michaelnél.”

Tehát a férjet Michaelnek hívják.

Lauren görget tovább, és talál is egy tegnapelőtti üzenetet, amely Michaelnek szól: „Citrom, mosogatószer, köszi!”

Majd egy másikat: egy körte fotóját, amelyre nagy gülüszemeket ragasztottak.

Ezt pedig Michael írta neki pár napja: „Öt perc, és ott vagyok.”

Lauren rákeres az üzeneteiben a „Michael” szóra, és kiderül, hogy lépten-nyomon emlegeti a fickót. Michael még dolgozik, Michael edz a félmaratonra, úgyhogy nem jön a kocsmába, Michael hoz a barbecue-ra panzanellát… Michael így, Michael úgy. És senki sem írt vissza, hogy: Mi van? Ki az a Michael?

Nos. Ha a barátai ismerik, akkor talán el is tudják magyarázni, hogy került oda.

Lauren megkeresi a kontaktok között Tobyt, az alsó szomszédot, akit még említett is a férj, tehát nyilván létezik. „Hahó! – írja. – Figyu, én férjnél vagyok?”

Szinte azonnal jön a válasz: „Legjobb tudomásom szerint igen. Magas, kedves srác, veled él. Tudod…”

„Oké. Mikor házasodtunk össze?”

Válasz: „Április 14. Ez valami kvíz? Nyeremény is van?”

Április tizennegyedike. És vajon idén? Ha igen, akkor pár hónapja történt. A fotógalériában nem voltak esküvői képek, de Lauren az üzeneteit is átböngészi, és hamarosan talál valamit. Ezt írta az anyjának: „Íme az első fecskék. A többit egy-két hónap múlva küldi a fotós.” Négy fényképet csatolt.

Az első a csoportkép, amelyet már a nappaliban is látott. Hosszú ujjú, krémszínű ruha van rajta meg lábszárközépig érő, lefelé szélesedő szoknya, rózsaszín tűsarkú, és a menyasszonyi csokra is rózsaszín, de nem rózsa, hanem valami más. Fátyla nincs. A férj, Michael sötétbarna öltönyt visel. Ott van még Lauren anyja meg a koszorúslányok: a nővére és Elena meg egy harmadik, ismeret-len nő. Családtagok, barátok, idegenek.

A következő fotón csak ő van, meg a férj. Egymásba feledkezve táncolnak. A férj mosolyog, ő komoly képet vág. A harmadik képen aláírják a papírokat, az utolsón pedig csókolóznak.

Lauren megérinti a száját, és megállapítja, hogy kiszáradt.

Tehát volt egy esküvője.

Férjnél van. A férj pedig nála van. Otthon, a lakásában.

Amint azt a képernyőn felbukkanó üzenet is megerősíti: „Figyu, ha útba esik egy bolt, vennél villanykörtét? Hagyományosat, ne bajonettzárasat.”

Lauren majdnem elejti a telefont: úgy érzi magát, mintha a férj rajtakapta volna, hogy kémkedik utána. De aztán megnyugszik, és visszaír: „Persze.” Mert ilyenkor ezt szokás válaszolni, ugye?

Oké, mi van még? Az e-mailjeiben is rákeres a férjre, és megtalálja a vezetéknevét: Michael Callebaut.

Azaz minden valószínűség szerint ő is Callebaut lett. Hát, a Stricklandhez képest komoly előrelépés.

Ráguglizik a férjre. Mivel van egy csomó Michael Callebaut, beírja a név mellé, hogy „London”, és átgörgeti a képtalálatokat. Basszus, emlékszem még rá egyáltalán? Tudom, hogy néz ki?

Igen, ő az! Csak a feje látszik, és valami kőfal szolgáltatja a hátteret.

A kép egy építésziroda honlapján, a „Rólunk” menüpont alatt, középtájon található. Nemcsak a munkatársakról vannak fotók, hanem templomokról, könyvtárról, rendezvényközpontról és játszótérről is. Hogy valóban megépült létesítmény fényképét látja-e, vagy a képzelet szüleményét megjelenítő komputergrafikát, az nem mindig egyértelmű.

Akár így, akár úgy, a fickó építész, és ennél jobb pályát aligha választhatna egy férj. Olyan szakma ez, amelynek művelői nagyratörő projektekbe fognak, konkrét, kézzelfogható eredményt hoz a munkájuk, amely egyaránt igényel művészi vénát és gyakorlati érzéket. Továbbá építésznek lenni menő, és vetül rájuk némi rivaldafény, de drogproblémák nélkül. Nem csoda, hogy Michael kijavította a behorpadt falat, és zöldségeskertet művel.

Várjunk csak! Lehet, hogy ebben a szép új világban nekem is más a foglalkozásom?

Máris lecsekkolja, de nem: még mindig üzleti tanácsadó a croydoni tanácsnál. Az a dolga, hogy cégeket csábítson a városrészbe, és segítsen a helyi lakosoknak a vállalkozásuk beindításában. A naptárában nem zölddel, hanem kékkel emeli ki, amit ki kell, az időpontjai viszont nagyjából stimmelnek. Talán a megbeszélések sorrendje lett kicsit más.

De azért változás van épp elég így is, amellyel meg kell barátkoznia.

– Lauren Callebaut – mondja ki hangosan, mintegy felpróbálva a nevet. Kinyitja a vizesflakont, és óvatosan belekortyol.

A víznek kellemetlen, fémes mellékíze van, az alapíze pedig egyrészt semmilyen, másrészt savanyú, de Lauren megreszkíroz még egy kortyot. Hiszen ki tudja, lehet, hogy most már ez van: az új életében grépfrútos vizet iszik.

Lassú, óvatos léptekkel indul el hazafelé. Vesz a benzinkút kisboltjában egy villanykörtét, majd bámészkodva, andalogva halad tovább. Az utcájuk sarkán meg is áll egy kicsit, mintha így adna az életnek még egy esélyt, hogy visszazökkenjen a rendes kerékvágásba. De nem zökken vissza. A közeledő Lauren még mindig a redőnyt látja a tegnapi függöny helyén.

Máris ott áll a ház ajtaja előtt. De nem! Még nem megy be, inkább körbejárja az épületet. Eloldalaz a kukák mellett, majd felnéz az alacsony kerítésfal mögül a lakás hátsó ablakaira, azaz a hálószoba és a konyha ablakára. Az utóbbi belső párkányán áll egy apró-cseprő használati tárgyakkal teletömött kerámiaedény, amely nem az övé, és soha nem is volt.

A kert is más lett egy kicsit. Toby és Maryam oldala olyan, mint mindig: látszik, hogy a kezdeti nekibuzdulás után lelohadt a lelkesedésük. Lauren oldala viszont, azaz vélhetően az ő és Michael oldala kicsivel jobban fest a szokottnál. A miniatűr zöldséges ágyás pár sor borsóból és egy sor salátából áll, a kerítés mentén rózsaszín árnyalatú virágok nyílnak. A kerti csap mellett egy száraztáppal félig teli tálkát lát, így kiderül, hogy macskája is van. Vagy Michaelnek van macskája? Netán közös?

„Hogy hívják a macskámat?” – kérdi Lauren Tobytól, majd ráír a nővérére, Natre: „Gyors kérdés: mit gondolsz a párkapcsolati helyzetemről?” És Elenára is: „Amikor este hazaértél, nem volt fura valami?”

Nat máris hívja, de miután felveszi, kiderül, hogy Caleb csapott le az anyja telefonjára.

– Lauren néni, hallgatod egy kicsit, ahogy karatézok?

Valami zizegés hallatszik, majd ordítás és tompa puffanás követi.

– Caleb! – harsogja Lauren. – Caleb, anyukád ott van?

– Nincs! Magdát fürdeti! Figyelj, rúgok még egyet!

– És a nagyi? – kérdi Lauren, akinek már bárki megfelelne, csak felnőtt legyen.

– Ő sincs itt! Mindig azt mondják, hogy Magdát csak két ember tudja berakni a kádba! Hallottad, ahogy rúgtam?

Lauren imádja az unokaöccsét, de erre most nem alkalmas a pillanat.

– Caleb, mindjárt mennem kell. Add vissza anyukádnak a telefonját, oké? És mondd meg neki, hogy hívjon fel! A rúgásaidról pedig küldj egy videót, rendben?

– Adom anyukámat, ha adod Michael bácsit! – mondja Caleb. – Michael bácsi mindig meghallgat.

Hoppá! Lehet, hogy Caleb többet tud hozzátenni ehhez a dologhoz, mint hittem?

– Igen – mondja Lauren. – Figyelj, Caleb, mit tudsz még mondani Michael bácsiról?

– Ő imádja nézni a menő rúgásaimat – feleli határozottan Caleb. – És a Triceratops a kedvenc dinója, a kedvenc madara pedig a hattyú.

– Sűrűn találkoztok?

– Én vagyok a kedvenc unokaöccse!

– Az esküvőnkre emlékszel, Caleb? Tudod, amikor összeházasodtunk Michael bácsival.

– Az uncsi volt. Mondd meg Michael bácsinak, hogy hívjon fel, mert új karaterúgásokat akarok mutatni.

És Caleb leteszi.

Lauren még az elhangzottakon gondolkozik, amikor megszólal a kerítés túloldalán Toby:

– Szia, jól vagy?

Toby a lakásuk hátsó ajtaja előtti lépcsőn áll, kezében a telefonját tartja. Nyugodt, egyenletes, erős hang, két nagy gödröcske az arcán, előnytelen, lötyögős póló. Jó látni, hogy azért van, ami nem változik.

– Aha – mondja Lauren. – Leszámítva, hogy… tegnap még nem volt férjem, ma meg már hónapok óta van. És szereti nézni, ahogy az unokaöcsém karatézik. És abszolút kellemes fickónak tűnik, már amennyire meg tudom ítélni.

– Nekem is szimpi.

Toby mindig is jól kezelte a váratlan helyzeteket. A Covid-lezárások alatt, amikor Maryam a kórházban volt, sokat üldögéltek itt ők ketten, ki-ki a saját kertjében. Teázgattak és halkan beszélgettek, és Laurennek vigaszt nyújtott, erőt adott a férfi rendíthetetlen nyugalma. Most is jó, hogy Toby előtt hangosan is kimondhatja, mi történt vele.

– Igencsak meglepő fordulat – folytatja. – És ahogy elnézem, van egy macskánk is.

– Igen, és?

– Mi a neve?

– Gladstone.

– Mint a miniszterelnöknek?

– Igen – feleli Toby. – Az mondtad, a pofaszakálla miatt hívod így.

Laurennek fogalma sincs, milyen lehetett Gladstone pofaszakálla. Ahogy arról sincs, hogy miket művelt annak idején ez a Gladstone, és mennyire volt például rasszista. Lehet, hogy kapott a nyakába egy problémás macskát? Persze most talán nem ez a legégetőbb gondja.

– Mikor kezdtem járni Michaellel? – kérdi.

– Várj, várj! Tényleg nem emlékszel? Talán… megsérültél? Hívjam Maryamot?

– Nem, nem kell orvos, kösz – mondja Lauren. – Csak vicceltem, úgyhogy ne is törődj velem! Kutya bajom.

A ház előtt megint tétovázik egy kicsit, de végül belép. Megvan minden: a bejárati ajtó, a csempepadlós előtér, a lakása ajtaja, a lépcső.

– Hahó! – kiáltja el magát kissé bizonytalanul, mire a férj kidugja fejét a lépcső melletti fal mögül.

– Üdv itthon – szól le a magasból. – Jót sétáltál?

– Aha – mondja Lauren. – Persze.

És elindul felfelé. Szép komótosan, egyesével szedi a fokokat.

– Hoztál villanykörtét? – kérdi a férj.

– Ó!

Lauren előkotorja a táskájából az égőt, és föl sem nézve odanyújtja a férjnek, aki lenyúl érte, és elveszi.

Muszáj elmondania valakinek, hogy mi történt! Akár ennek a férfinak, ennek a férjnek is. De előbb le kell ülnie egy kicsit.

– Kérsz egy csésze teát?

– Az pompás lenne – feleli a férj. – Egy perc, és jövök. A padláson kiégett a körte, úgyhogy gyorsan becsavarom az újat, míg el nem felejtem.

– Aha. Oké – mondja Lauren, és elindul a konyha felé.

A férj közben átment a lépcsőpihenő túloldalára, és éppen kihúzza a padlás csapóajtajára szerelt létrát. Hallatszik, hogy egy kicsit félrerántja, ahogy kell, mert egy ponton akad. Mintha évek óta itt lakna.

A hűtőből háromféle tej néz vissza Laurenre: zab-, kesudió- és tehéntej. Még az is lehet, hogy feketén issza a teát! – suhan át az agyán. Hiszen építész, vagy mi!

Nincs más hátra, meg kell kérdeznie tőle. Ha ez furán veszi ki magát, hát legyen! Még az sem kizárt, hogy így nyílik meg annak a beszélgetésnek a kapuja, amelyhez még nem tudja, hogyan kezdjen hozzá.

– Kérsz bele tejet? – kiáltja el magát, majd kezében a kék bögrével kilép a konyhaajtón.

– Tessék? – szólal meg egy egészen más férfi, aki lefelé jön a létrán a padlásról.